Otázky redaktorky

Odpovede misionára Ewalda Franka

Úvod

V našom cykle vám chceme priblížiť Desatoro prikázaní. Tým, kto nám pomôže im porozumieť je misionár Ewald Frank. Môžete nám v úvode nášho stretnutia povedať, ako vlastne Desatoro prikázaní vzniklo a čo pre nás tieto prikázania znamenajú?

Vážené dámy a páni, na túto otázku by som chcel odpovedať stručne. Vo Svätom Písme máme všetko, čo nám je od Boha zanechané – aj opis toho, ako vzniklo Desať prikázaní. V 2. Mojžišovej 19. kapitole čítame od verša 17:

„Vtedy vyviedol Mojžiš ľud z tábora v ústrety Bohu, a zastanúc stáli pod vrchom. A vrch Sinai sa celý kúril, pretože naň zostúpil Pán v ohni, a jeho kúr vystupoval ako kúr pece, a triasol sa celý vrch, veľmi. A kým zvuk trúby veľmi mohutnel, viac a viac, Mojžiš hovoril, a Boh mu odpovedal hlasom.“

Je jednoducho nádherné vedieť, že to neboli ľudia, ktorí by niečo povedali alebo napísali podľa svojich predstáv, ale že existujú svedkovia, ktorí boli pri tom, ktorí na vlastné oči a uši videli a počuli, ako Boh Pán osobne v ohni zostúpil na horu Sinaj a dal Desať prikázaní.

Prvé prikázanie

Prvé prikázanie znie:

„Budeš veriť v jedného Boha.“

Ako to vysvetľujete?

Aj na to existuje jasná odpoveď v Svätom Písme. V 2. Mojžišovej 20. kapitole od verša 1:

„A Bôh hovoril všetky tieto slová a riekol: Ja som Pán, tvoj Boh, ktorý som ťa vyviedol z Egyptskej zeme, z domu sluhov. Nebudeš mať iných bohov predo mnou.“

Dokonale jasný výrok – tak, ako ho vyslovil sám Pán. A Izrael je týmto prikázaním viazaný navždy a večne. Neexistuje žiadny Žid, ktorý by mohol toto prvé prikázanie prestúpiť. Je to jednoducho to najvyššie prikázanie.

„Počuj Izraelu, Pán tvoj Boh, je Pán sám.“

Ostatné národy môžu veriť v rôznych bohov, ale ľud Izraelský a praví veriaci zo všetkých národov a jazykov môžu veriť len v jedného jediného Boha, ktorým je Stvoriteľ neba a zeme. Tieto slová nachádzame potvrdené v 5. Mojžišovej, 5. kapitole a tiež v Novom zákone v evanjeliu Marka v 12. kapitole, vo veršoch 29–32, tam opakuje náš Pán slová:

„Čuj, Izraelu, Pán, náš Boh, je Pán jeden!“

Napadá ma, či pre ľudí nie je príliš tvrdá požiadavka vyzývať ich, aby verili len v jediného Boha?

SquareJe to jednoducho tak, že ľudia, ktorí môžu veriť v tohoto jedného Boha, Squaresú Ním omilostení a majú k Nemu spojenie. Boh nie je taký, ako si ho ľudia predstavujú, Boh je taký, ako sa nám On predstavuje. A v základe vzaté, je jednoduchšie v Boha veriť, než v Neho neveriť. Pretože On je Stvoriteľ a celé stvorenie o Ňom skladá svedectvo. Každý, kto verí v jediného pravého Boha, ten môže prežiť bohoslužbu. Kto verí vo viacerých bohov, prepadá modloslužbe. A my, ktorí veríme Svätému Písmu, tí, ktorí sme uverili v Boha Pána, máme úlohu modliť sa k nášmu Bohu v Duchu a pravde v mene Ježiša Krista, nášho Pána.

Sú ľudia veriaci a neveriaci. Ako sa Boh pozerá na tých neveriacich?

Veriaci a neveriaci boli vždy. Slovo Božie vlastne zaznieva všetkým ľuďom. Tak isto aj evanjelium Ježiša Krista, nášho Pána. Sväté písmo hovorí v liste Rimanom v 10. kapitole, že viera prichádza skrze kázanie a kázanie prichádza zo Slova Božieho. Ak je teda kázané Božie Slovo, tak ľudia majú možnosť veriť, alebo neveriť. Prijať, alebo odkladať. Najprv sú si všetci ľudia pred Bohom rovní a On všetkých volá a oslovuje. Ale nie všetci Jeho volanie počúvajú, nie všetci mu nasledujú. Preto môže byť všetkým ľuďom dávaná len táto výzva. Blahoslavený človek, ktorý celým srdcom z presvedčenia v Boha verí a Slovo Božie môže prijať ako pravdu. Nech nás všetkých ten Verný Boh požehná a je s vami.

Či už ste veriaci, alebo nie, myslím že by láska, viera a vernosť, mali mať v našom živote svoje nezastupiteľné miesto.

Druhé prikázanie

Pokračujeme v cykle, v ktorom vám chceme priblížiť Desatoro prikázaní. Opäť je tu so mnou misionár Ewald Frank a dnes sa budeme rozprávať o druhom prikázaní.

Druhé prikázanie znie:

„Neučiníš si nijakej podoby tých vecí, ktoré sú hore na nebi, ani tých, ktoré sú dole na zemi, ani tých, ktoré sú vo vodách pod zemou.“

Môžete nám zo svojho pohľadu vysvetliť, čo je toto prikázanie?

Na to by som veľmi rád odpovedal. Ale nechcel by som povedať môj názor, ale to, čo k tejto téme hovorí Sväté Písmo. Ak sa jedná o Boha, Božie Slovo a biblické témy, tak nie je na mieste otázka: Čo by som k tomu chcel povedať ja, alebo ktokoľvek iný?, ale: Čo k tomu hovorí Boh vo svojom Slove? najprv musíme my pochopiť, že prikázania Božie sú nariadenia s mimoriadnym významom – a ak sú tu v druhom prikázaní z úst Boha Pána vyslovené slová: „Neučiníš si rytiny nijakej podoby vecí, ktoré sú na nebi hore, ani tých, ktoré sú na zemi dole, ani tých, ktoré sú vo vodách pod zemou…“ atď, potom to Boh skutočne v celej vážnosti myslí tak, ako to povedal. Boh sa totiž zjavuje rôznym spôsobom, ale my nikdy nesmieme zhotoviť obraz Boha, pretože Boh je podľa svojej bytosti Duch a napĺňa celý vesmír.

Na základe tohto prikázania mi napadá, že vlastne nie je správne, ak ľudia uctievajú sošky, alebo obrázky. Je to tak?

Nuž, čo robia ľudia je jedna vec, čo žiada Boh je však úplne iná. Ľudia sa očividne postavili nad Slovo, prestúpili prikázania a činili, čo Boh vo Svojom Slove výslovne zakázal. Chcel by som k tejto otázke čítať odpoveď z 5. verša 2. Mojžišovej 20:

„Nebudeš sa im klaňať ani im nebudeš slúžiť, lebo ja Pán, tvoj Boh, som silný Boh žiarlivý…“

Takže ten, kto zhotovuje obrazy Boha, Krista, svätých, alebo čokoľvek iného majú predstavovať, klania sa im a vzdáva im úctu, prestupe druhé prikázanie, čo je pred Bohom ohavnosťou a každý sa z toho bude zodpovedať.

A čo hovoríte na stavbu kostolov?

Nuž, táto otázka je veľmi dôležitá a práve tak i odpoveď. Ako je to s  kostolmi? Aj v tom máme za náš absolut Sväté Písmo. V ev. Matúša 16:16–18 náš Pán hovorí: „…a na tej skale zbudujem Svoju Cirkev, a nepremôžu jej ani brány ríše smrti…“ Nuž, vieme, že sú mnohé organizované cirkvi a konfesie – dohromady máme v dnes 324 rôznych protestantských cirkví, máme rímskokatolícku cirkev a iné. Otázkou je, či sme pripravení vrátiť sa späť k Bohu a Jeho Slovu a rozoznávať medzi organizovanou cirkvou, ktorá je do života povolaná ľudmi a v ktorej sa dejú veci, ktoré sú nebiblické a medzi Cirkvou Ježiša Krista, ktorá je založená na Božom Slove.

2. Mojžišova 20:5b-6 znie takto:

„…ktorý navštevujem neprávosť otcov na synoch do tretieho i štvrtého pokolenia tých, ktorí ma nenávidia, a činím milosť tisícim tým, ktorí ma milujú a ostríhajú moje prikázania.“

Ako by Ste to vysvetlili?

Nuž, tým dotyčným, ktorí prestupujú druhé prikázanie, vlastne vo Svojom Slove odpovedá Boh sám. Hovorí, čo nesmie byť konané a potom hovorí, že ak to niekto koná, tak sú to tí, ktorí Boha nenávidia. Nenávisť voči Bohu spočíva v tom, že sa niekto postaví nad Jeho prikázanie a nečiní, čo On povedal a činí veci v protiklade k Jeho vôli – činí to, čo On zakázal. A preto On hriech tých, ktorí sa zadlžia v druhom prikázaní a prestupujú ho a zhotovujú a uctievajú sošky, obrazy atď. – u týchto ľudí Boh tento hriech, o ktorom je tu reč, navštívi dokonca až do 3. a 4. pokolenia. Na druhej strane je v 6. verši napísané: „…a činím milosť tisícim tým, ktorí ma milujú a ostríhajú Moje prikázania.“ Keby ľudia vedeli, aké dôležité je dodržiavať Božie prikázania a nie len o tom hovoriť, tak by Sväté Písmo čítali ešte raz, aby vedeli, čo Boh skutočne povedal. Mnohí kresťania – tzv. kresťania – i v týchto dňoch používajú pojem „prikázania Božie“, ale vôbec nemyslia na to prečítať si, čo je v týchto prikázaniach napísané.

Myslím, že by nebolo zlé napísať si do povedomia pokoru aj hrdosť. Vedieť, že ak bude naša túžba po dobre väčšia ako túžba po zle, bude sa nám žiť oveľa lepšie.

Tretie prikázanie

Pred nami je ďalšie stretnutie s misionárom, pánom Ewaldom Frankom, v cykle, v ktorom vám chceme priblížiť Desatoro prikázaní a dnes sa zastavíme pri treťom prikázaní: Nevezmeš mena Pána, svojho Boha, nadarmo. Lebo Pán nenechá bez pomsty toho, kto by vzal Jeho meno nadarmo. Tak ako si poradíme s týmto prikázaním?

To je veľmi dôležitá otázka. Máme do činenia s Pánovým prikázaním i s Ním samotným. On sa zjavil, oznámil Svoju radu a zjavil svoje Sväté meno. A toto meno Pána, ktoré je Sväté, nesmie byť nikým zbytočne používané. Chcel by som k tomu čítať z 2. Mojžišovej 6:2-3:

„A ďalej hovoril Bôh Mojžišovi a riekol mu: Ja som Pán! Ukázal som sa Abrahámovi, Izákovi a Jakobovi pod menom Silný Bôh všemohúci, ale Svojím menom Pán som im nebol známy.“

Kde je v našich Bibliách napísané Boh Pán, tam je v hebrejskom jazyku slovo Elohim Jahve. To je meno zmluvy nášho Boha v Starom zákone. Všetci, ktorí s Bohom hovorili, Ho museli týmto menom osloviť a v tomto mene s Ním hovoriť a toto meno nesmelo byť používané nijak inak, len správnym spôsobom a síce voči Bohu Pánu. A preto je napísané, to meno Pána, svojho Boha nemáš zneužívať, lebo Pán nenechá toho bez trestu toho, kto Jeho meno zneužíva. Aby som to skrátil, meno Boha Pána smie byť používané len v spojení s Ním. Priamo v 2. Mojžišovej 20:24b je písané:

„Na každom mieste, na ktorom dám sláviť pamiatku Svojho mena, prídem k tebe a požehnám ťa.“

Pri našom poslednom stretnutí ste sľúbili, že práve pri treťom prikázaní sa vrátime k problematike stavieb kostolov. Myslím, že teraz je na to čas.

Táto otázka je prirodzene veľmi ťažká, a aj v tejto veci sa musíme vrátiť späť na počiatok a jednoducho povedať, že Pán má len jednu Cirkev a nie mnohé „cirkvi“. On stavia uprostred všetkých týchto „organizovaných cirkví“ Svoju Cirkev. Pripadá mi veľmi ťažké zaujať postoj a k tomu, čo robia organizované cirkvi, niečo poznamenať. Vlastne moje poverenie je viac zvestovať Božie Slovo a prosiť Pána, že by on svoje Slovo pri všetkých požehnal. V každom prípade je to meno Pána používané veľa a zbytočne. Myslíme na všetky tie vojny, na všetko, čo sa na zemi dialo v mene kresťanstva a to kresťanstvo, tak sa hovorí, jednalo v mene Božom. Ak na to myslíme, tak musíme jednoducho povedať, že tie kostoly stroskotali, im nebolo známe, že Cirkev Pána nie je z tohto sveta, ale to kráľovstvo Božie je úplne iné kráľovstvo, než to kráľovstvo tu na zemi. Žiaľ kostoly zbytočne používali meno Pána a robia to ešte dnes. To odôvodnenie smiem dať nasledujúcim spôsobom. Meno Pána smie byť používané jedine pre Boží účel, ktorý je v Božom Slove spísaný. Nikdy nesmie byť používané pre kostol alebo iné účely.

Môžem tomuto tretiemu prikázaniu rozumieť tak, že by človek mal spoliehať predovšetkým sám na seba?

Nuž, ako veľmi sa môže človek sám na seba spoliehať, sa dá ťažko posúdiť. V každom prípade, ak sa jedná o Boha a jeho Slovo, tak by sme mali dôverovať jemu a nie nám, lebo my by sme sa mohli mýliť. Naše posudzovanie môže byť falošné. Preto je písané. Blaho je tomu človeku, ktorý Pánovi dôveruje, blaho tomu, kto v neho zo srdca môže veriť. Ak to zhrnieme, tak by som chcel k tejto téme povedať ešte nasledovné. Boh nám skutočne zjavil svoje Slovo, svoj plán a svoje meno. Už v Žalme 22:23 je napísané: „Budem rozprávať o tvojom mene svojim bratom, vprostred shromaždenia ťa budem chváliť!“ Práve tak je písané u Izaiáša 9:5-6 čo to meno Boha Pána znamená a tak aj v ev. Matúša v prvej kapitole je nám to meno Pána zmluvy v Novom zákone zjavené a v tomto mene sa modlíme, v tomto mene kážeme, v tomto mene krstíme, všetko, čo sa deje v kráľovstve Božom, sa deje v mene, ktoré nám je dané k našej spáse. V židovskej reči toto meno znamená Jashua, čo znamená Jahve – záchrance v našej reči. Máme prevzatú tú grécku formu, ale ten pôvodný význam zostáva navždy. Ľuďom nie je dané žiadne iné meno, v ktorom by mohli byť spasení, než to vzácne meno Pána Ježiša Krista.

Napriek tomu vám prajem, aby ste v živote obstáli, dôverovali svojim vlastným schopnostiam. Je k tomu potreba mnoho síl, ale vy ich iste máte.

Štvrté prikázanie

Pokračujeme v našom cykle, v ktorom vám chceme priblížiť Desatoro prikázaní, preto je tu so mnou misionár, pán Ewald Frank. Dnes sa zastavíme u štvrtého prikázania, ktoré znie:

„Pamätaj na deň soboty, aby si ho svätil.“

Povedzme si celé znenie tohto prikázania:

„Pamätaj na deň soboty, aby si ho svätil. Šesť dní budeš pracovať a robiť akékoľvek svoje dielo. Ale siedmy deň je sobota Hospodina, tvojho Boha. Nebudeš robiť nijakého diela ani ty ani tvoj syn ani tvoja dcéra, tvoj sluha ani tvoja dievka ani tvoje hovädo ani tvoj pohostín, ktorý je v tvojich bránach. Lebo šesť dní činil Hospodin nebesia a zem, more a všetko, čo je v nich, a odpočinul siedmeho dňa. Preto požehnal Hospodin deň soboty a posvätil ho.“

Pán Frank, čo všetko sa nám týmto prikázaním hovorí? Máme chodiť na nedeľné bohoslužby, alebo máme brať svätenie dňa sviatočného trochu obšírnejšie, ako deň odpočinku, ako čas potrebný k premýšľaniu?

Deň odpočinutia nazývaný sobota bol ľudu Božiemu nariadený v zvláštnom spôsobe ako deň pamiatky, totiž Boh stvoril svet v šiestich dňoch a siedmy deň odpočinul. Je rozdiel medzi textom Písma a tým, čo je písané v kostolnom katechizme. Biblický text hovorí o prikázaní soboty ako o dni odpočinutia, katechizmus hovorí len o sviatku. Môžu byť mnohé sviatky, ale len jeden deň v týždni, ktorý ako sobota, ako deň odpočinku bol Bohom nariadený. Nedeľa je pamiatka na prvý deň v týždni, totiž na vzkriesenie Ježiša Krista, nášho Pána. Vo veľký piatok bol ukrižovaný, v sobotu, to je sobota, ležalo jeho telo v hrobe a v nedeľu ráno povstal. Kostol a žiadna bohoslužba nie je potrebná, aby deň, alebo zvláštny deň posvätili. Posvätenie sa deje, ak ľudia majú v pomyslení čas tichosti z čítania Biblie a modlitbou pred tvárou Božou.

Máme zachovávať odpočinok ako Židia? Vlastne čo všetko by sme mohli robiť, aby sme sa Bohu neprotivili? A keď vezmeme povedzme domáce práce, dá sa to brať ako rušenie sviatočného kľudu, alebo nie?

Židia boli zaviazaní  tým, aby v sobotu odpočinuli od svojej práce tak, ako Boh odpočinul po dokonaní stvorenia siedmeho dňa. My myslíme na to dokonalé spasenie, čo sa týka práce, tak má byť konané iba to najnutnejšie, ale ide hlavne o vnútorné odpočinutie, o pokoj v duši a o obecenstvo, ktoré môžeme mať s Bohom. Prakresťania mali svoje zhromaždenia v prvý deň v týždni ako spomienku na vzkriesenie Krista. Aj Pán Ježiš a apoštolovia Židom sobotu kázal. Sobota bol tienistý obraz toho, čo nám je od Boha v Ježišovi Kristovi skutočne darované, totiž odpočinutie a pokoj s Bohom. Tak je nám to v Židom 4:8–10 zreteľne povedané. V každom prípade domáce práce vnútorný pokoj duše, ktorý v nás vždy nesieme, nerušia.

Prečo máme sviatočný deň nedeľu a nie ako Židia, sobotu?

V Novom Zákone skutočne nie je žiadne prikázanie dodržiavať zvláštny deň odpočinku. V roku 321 nášho letopočtu bol Konštantínom zavedený ako zákonný sviatok nedeľa, ako deň odpočinutia. Ale to by nebolo také zlé, keby Konštantín a zákon nenútil Židov zapierať sobotu a dodržiavať nedeľu. Slovo nedeľa pochádza z pohanstva a znamená slávnosť dňa boha slnka. Sobota bola ustanovená za povinnosť výrazne ľudu izraelskému. Tak je to písané v 2. Mojžišovej kap. 31:12-17 a iných miestach Starého Zákona. Na základe proroka Izaiáša 66 a Ezechiela 44 bude sobota zase svätená v dobe tisícročného panstva Krista na zemi. Toto panstvo bude vychádzať z Jeruzalema, pretože potom bude zase ten vztežení/vztýčny bod zeme Jeruzalem a v tom 1 000-ročnom úseku bude zase slávená sobota.

Máme už v starom zákone odkaz na prvý a siedmy deň?

Áno, v 3. Mojžišovej 32 je nám v mimoriadnym spôsobom pred oči postavený posledný deň, to znamená sobota, ako deň odpočinutia, ale zároveň aj ako prvý deň v týždni. Tam nachádzame opísané slávnosti, ktoré už vtedy mali určitý význam z dôvodu toho, čo bolo ľudstvu darované v Novom Zákone – skrze spásu Božiu v Kristu. Bolo to predobrazom. Vlastne vidíme spásne dejiny vyobrazené v celom Starom Zákone – taktiež sobotu ako deň odpočinutia Božieho. Možno tu smie byť poznamenané, že na základe 2. Petra 3:8 a Žalmu 19:4 je jeden deň u Pána ako 1 000 našich rokov a posledný deň bude tisícročné kráľovstvo v ktorom bude mať Kristus panstvo s tými Svojimi a celým svetom na zemi. Mohli by sme ešte čítať v 2. Mojžišovej 20. Tu je napísané, „Lebo šesť dní tvoril Pán nebo a zem, more a všetko, čo je v nich, ale siedmy deň odpočinul, preto Pán sobotný deň požehnal a prehlásil za svätý.“ Poznamenané buď, že sobota je výrazným Božím prikázaním pre Izrael, v ktorom potvrdil Svoju zmluvu s nimi.

Ak už si vyberiete akýkoľvek čas k odpočinku a premýšľaniu, je dôležité aby tu vôbec bol, aby si zachovali sviežosť a vyrovnanosť.

Piate prikázanie

Pokračujeme v našom cykle, v ktorom vám chceme priblížiť Desatoro prikázaní. Opäť tu vedľa mňa sedí misionár, pán Ewald Frank. Dnes sa spoločne zastavíme pri  piatom prikázaní – Cti svojho otca i svoju mať. Piate prikázanie celé znie takto:

„Cti svojho otca i svoju mať, aby sa predĺžili tvoje dni na zemi, ktorú ti dá Hospodin, tvoj Bôh.“

Pán Frank, jedná sa v tomto prikázaní  len  o vzťah detí k rodičom, alebo sa tu tiež odrážajú práva a povinnosti rodičov k deťom?

Prikázanie cti svojho otca i svoju matku  je spojené so skutočne veľkým zasľúbením požehnania. Jedná sa o vzťah detí k rodičom a taktiež o vzťah rodičov k deťom. Obaja majú práva a tiež povinnosti. To je v mnohých biblických miestach jasne ukázané a nám stavané pred zrak v príkladoch. V Efežanom 6:1-4 sme o tom dobre informovaní. Vo verši 1 je pozdvihnutá poslušnosť detí voči rodičom s tou poznámkou, že v tom je ten Boží poriadok. Boh vložil do spoločného stvorenia poriadok, rovnako tak do manželstva a taktiež do rodín. Vo 4. verši je nám povedané, že rodičia nemajú popudzovať svoje deti k hnevu, to znamená nepanovať nad nimi s autoritou, ale vychovávať ich v láske, primeraným spôsobom a v bázni Pánovej. Boh je ten stvoriteľ celého vesmíru, ale postavil rodinu pod zvláštnu ochranu a tak nastolil harmonický vzťah medzi rodičmi a deťmi. Podkladom k tomu je to, že deti majú ctiť otca a matku skutočne z lásky k nim a majú si ich vážiť a majú im byť poslušní. A aké majú povinnosti rodičia k deťom? Je to vlastne tak, že práva a povinnosti rodičov voči deťom a obrátene, nemôžu byť od seba oddelené. V liste Kolosenským v 3 kapitole je nám dokonca postavená pred oči celá rodina v tom, že tvorí jednotu a síce, že sú tu v jednom dychu. Je im povedané: „Vy, ženy, podriaďujte sa vlastným mužom, ako sa sluší v Pánovi. Vy, mužovia, milujte svoje ženy a nerozhorčujte sa na ne.“ A teraz prichádza odstavec pre deti: „Vy, deti, poslúchajte svojich rodičov vo všetkom, lebo to je ľúbe Pánovi. A tu sú oslovení otcovia, alebo vlastne rodičia a  je im povedané: „Vy, otcovia, nedráždite svojich detí, aby nestratili smelosti a vôle.“ Vlastne v druhej polovici tohto storočia sme prežili veľkú zmenu, rodina už nie je to, čo bývala. Deti zostali v dome dovtedy, až uzavreli manželstvo, teraz sa dožívame toho, že chlapci a dievčatá rodičovský dom opúšťajú a osamostatňujú sa. Verím a nadejem sa, že som Vám dal odpoveď na Vašu otázku.

Pripomeňme si ešte raz celé piate prikázanie: „Cti svojho otca i svoju mať, aby sa predĺžili tvoje dni na zemi, ktorú ti dá Hospodin, tvoj Bôh.“ Ako máme chápať súvis medzi dlhovekosťou a úctou k rodičom?

Z tej súvislosti vyplýva, že priame požehnanie Božie spočíva na pozemskom živote detí, ktoré preukazujú svojim rodičom, zodpovedajúc prikázaniu Pána, rešpekt a s tým spojenú česť s poslušnosťou. My ale žijeme v čase, v ktorom Božie Slovo a tiež prikázania, už nie sú brané na zreteľ. Všeobecne sa v školách hlása a odporúča antiautoritatívna výchova, takže vlastne ten biblický pomer tak, ako to Boh pôvodne zoradil a chcel, už v tom spôsobe, ako to malo byť, neexistuje. V Efežanom 6:2-3 je nám ten sled popísaný. Tam čítame: „Cti svojho otca a svoju mať – to je prvé prikázanie so zasľúbením – aby ti bolo dobre, a aby si dlho žil na zemi.“ Tu nachádzame slovo zasľúbenie. S týmto zasľúbením je spojený dobrý a dlhý život detí na zemi, ak zodpovedajúc Slovu ctia otca a matku. Kto to rešpektuje a koná podľa toho – ctí otca a matku – pri tých sa naplní to, čo Boh zasľúbil v tomto prikázaní, že budú zachovaní od škody a budú mať dlhý požehnaný život na zemi, dosiahnu biblickú starobu a nezomrú ranou smrti.

Naši blížni, to nie je len rodina, ale taktiež susedia a spolupracovníci. Aké povinnosti máme k nim?

Áno, to presne súhlasí. Jedná sa o toho blížneho. Blížny je vždy ten dotyčný, s ktorým máme práve do činenia. To môže byť sused, priateľ, cudzí ľudia, spolupracovníci, blížni sú vždy tí dotyční, s ktorými práve v tom okamžiku máme dočinenie. Voči nim máme samozrejme povinnosti. V kázaní na hore o tom náš Pán hovoril v ev. Matúša 7:12 a síce zdôraznil nasledujúce slová: „Všetko tedy, čokoľvek by ste chceli, aby vám ľudia činili, to aj vy im čiňte. Lebo to je zákon aj proroci.“ Čo my chceme, aby nám druhí robili, čo očakávame od nich, aby nám robili, to musíme, alebo smieme i my im činiť. V anglickom jazyku je tento verš z ev. Matúša 7:12 nazvaný zlatá zásada života. Mali by sme s ním tak zaobchádzať, ako by sme chceli od druhých, aby bolo s nami zaobchádzané.

Mali by sme uznávať, že každý z nás má svoje práva a svoje povinnosti a nezabudnite, že úsmev naozaj nič nestojí, ale dokáže mnohé.

Šieste prikázanie

Dnes sa budeme venovať ďalšiemu z desiatich prikázaní. Spolu s misionárom, pánom Ewaldom Frankom, sa dnes zastavíme pri šiestom prikázaní. Znie: Nezabiješ! Pán Frank, týka sa toto prikázanie iba vrážd a ostatných násilných činov končiacich smrťou, alebo sa dá proti tomuto prikázaniu  zhrešiť aj tým, že človek ubližuje svoju blížnemu slovom?

To je veľmi dobrá otázka. Zabíjanie začalo priamo na počiatku dejín ľudstva s Kainom a Ábelom. Skutočne existuje oboje. Telesná a taktiež duchovná smrť. Existuje vražda a existuje vražda ohováraním. Oboje sa vykonávajú skrze závisť a nenávisť. V 1. ep. Jána 3:15 je napísané:

„Každý, kto nenávidí svojho brata, je vrahom, a viete, že niktorý vrah nemá večného života, zostávajúceho v sebe.“

Na otázku, ktoré je to prvé, to znamená to najväčšie a najdôležitejšie prikázanie, odpovedal náš Pán v ev. Marka 12. kapitole:

„Najprvšie od všetkých prikázaní je: Čuj Izraelu, Pán, náš Boh, je Pán jeden! A: Milovať budeš Pána, svojho Boha, z celého svojho srdca, z celej svojej duše, z celej svojej mysli a z celej svojej sily.“

Ako druhé prišlo prikázanie:

„Milovať budeš svojho blížneho ako samého seba! Iného prikázania väčšieho nad tieto niet.“

Blížnemu môžeme skutočne uškodiť slovami, môžeme pri ňom urobiť vraždu ohováraním.

A čo vojny? Starý Zákon ich považuje za spravodlivé a Nový o nich mlčí.

To sa tak cele nevzťahuje. Boh nemôže povedať, že nemôžeš zabiť  a potom označiť vojny za spravodlivé. Vojny sa počítajú k súdom, ktoré prídu na ľudstvo, pretože sa od Boha odvrátilo a tým sa tak podriadilo panstvu diabla. V ev. Matúša 24, ev. Marka 13 a v ev. Lukáša 21 sú do spojenia stavané vojny v spojené so zemetrasením, núdzou hladom, katastrofami rôznych druhov, ktoré prídu na ľudstvo, pretože sa ľudia odvrátili od Boha a tak sa postavili pod panstvo satana.

A ako sa Boh stavia k otázke samovraždy?

Na túto otázku sa dá jednoducho odpovedať. Človek si sám život nedal a taktiež si sám život nesmie zobrať. Boh sám rozhoduje o živote a smrti, o našom príchode na tento svet a odchode z tohto sveta. Jedine Boh pozná všetky jednotlivé veci, napríklad ak sa nejaký človek zabije, potom sa v jeho živote stalo niečo, čo iný človek nepochopí. Každá samovražda sa určite deje v zúfalstve. Tá najznámejšia samovražda, ktorá sa na zemi stala, bola s Judášom, ktorý spáchal samovraždu zo zúfalstva, pretože zradil Ježiša Krista.

Znamená to teda, že by sme nemali uvádzať svoj život do nebezpečenstva, napr. rýchlou jazdou v aute, požívaním drog, pitím nadmerného množstva alkoholu, alebo prepínaním v práci?

Áno, to všetko prirodzene musí byť vzaté na zreteľ. Skrze náš vlastný život môžeme uviesť iných do nebezpečenstva a tak sa zadĺžiť tak, že to skutočne môže mať za následok smrť. Život môže byť ukončený veľmi rýchlo, tak, ako to ukazujú mnohí mŕtvi v doprave. Verím, že nikto nemá právo uviesť do nebezpečenstva ľahkomyseľným spôsobom sám seba, alebo iných. To môže byť skrze vyššiu rýchlosť pri jazde autom, skrze užívanie drog, precenenie vlastných síl, ale iste tu môže byť povedané, že nikto by nemal robiť takéto veci úmyselne. V tomto čase by sme taktiež mohli povedať, že nikto sa úmyselne neupracuje k smrti, to znamená neprepadne v takú obeť, aby zomrel ranou smrti.

A ešte jedna otázka, ktorá je veľmi diskutovaná. Aký máte názor na trest smrti?

Všeobecne je trest smrti niečo strašné. Už keď myslíme na smrť, preniká nás hlboký pocit, ktorý nemôžeme vysvetliť. V každom prípade, pokiaľ je mne známe, je trest smrti vykonávaný iba pri tých, ktorí sami niekoho usmrtili. Boh sám môže k tomu vysloviť rozsudok.

Neviem či súhlasíte s vysvetlením pána Franka, ale jedno viem iste. Ak vo svete skončíme so zlobou, závisťou a nenávisťou, budeme šťastnejší.

Siedme prikázanie

V našom cykle sa venujeme desiatim prikázaniam. Dnes sa spolu s misionárom, pánom Ewaldom Frankom, zamyslíme nad siedmym prikázaním a to znie: „Nezosmilníš!“

Pán Frank, ide o úzky význam tohto slova, alebo čo všetko vôbec máme chápať pod týmto prikázaním? Napríklad i hrubé, alebo dá sa povedať neslušné hovorenie o telesnej láske?

Cudzoložstvo môže byť vykonávané iba dvojakým spôsobom. Po prvé praktickým vykonaním aktu a po druhé, ak je niekto vo svojom srdci žiadostivý po manželke druhého. Tým on koná cudzoložstvo a je zadĺžený pred Bohom. V 5. Mojžišovej vo verši 22 čítame, že ak bude muž pristihnutý v cudzoložstve s manželkou druhého, potom majú obidvaja zomrieť. Muž, ktorý sa s tou ženou previnil a tak isto aj tá žena. Tak máš vyňať zlé z Izraela. V kázaní na hore v Matúšovi 5, verš 28, tam čítame:

„Ale ja vám hovorím, že každý, kto by pozrel na ženu s myšlienkou požiadať ju, už aj scudzoložil s ňou vo svojom srdci.“

Boh to manželstvo postavil pod zvláštnu ochranu. Hovorí sa o manželskom zväzku, manželstvo je prvé ustanovenie, ktoré Boh nariadil. Neslušné reči o telesnej láske nie sú ešte vykonaným cudzoložstvom, ale väčšinou k tomu vedú. Vykonáva sa, ako už bolo povedané, iba dvojakým spôsobom z biblického pohľadu. Po prvé telesne, ak má muž pomer s manželkou druhého a ten akt vykoná a po druhé, ak muž hľadí so žiadosťou na manželku druhého.

Pán Frank, ak sa pozrieme do minulosti, dalo by sa toto prikázanie vysvetľovať tiež ako „nechoď s cudzími bohmi“?

Je to tak, že Biblia o tom hovorí, že ak napríklad Izrael slúžil iným Bohom, potom scudzoložili ako je to vo vzťahu muža a ženy. Je o tom hovorené u proroka Jeremiáša a tiež u proroka Ozeáša. Ak Izrael vykonal cudzoložstvo, potom to bol vždy zlom zmlumy s tým jedným pravým Bohom a spočívalo v tom, že sa obrátili k iným bohom.

Je v zmysle tohoto prikázania smilstvom predmanželský sex alebo sex v manželstve neuzatvorenom pred cirkvou?

Nie, to sú dohromady tri otázky. Pohlavný styk pred manželstvom nie je cudzoložstvo, to je predmanželský pomer. Cudzoložstvo sa vždy týka ženatých a vydatých. Iba skutočné manželstvo môže byť zlomené. Ako pastier by som chcel povedať, že panenstvo dievčaťa je tá najvyššia hodnota, ktorú do manželstva môže so sebou vziať. Žiadne bohatstvo, žiadne zlato alebo striebro nemajú takú cenu. Jej muž jej bude za to celý život vďačný. Po druhé, pohlavný styk v manželstve, ktoré nie je cirkevne uzatvorené nie je žiadne cudzoložstvo. Civilné manželstvo tak, ako to teraz poznáme, ktoré sa uskutočňuje pred úradom je známe iba približne 200 rokov. Predtým bol vydaj, to znamená uzatváranie manželstva, záležitosťou rodiny. Rodičia obidvoch strán sa zjednotili, a tak dvoch mladých ľudí, ten manželský zväzok, spoločne uzatvorili. Cirkevný sobáš nemá nič spoločného s Bohom a nie je žiadnym cudzoložstvom, ak ľudia, ktorí sú na úrade zosobášení, spoločne žijú aj bez sobáša v cirkvi.

Má uspokojenie telesných túžob v manželstve smerovať iba k počatiu?

Nie, celkom určite nie. V 1. Korintským v 7. kapitole apoštol o tom jasne hovoril, že ak niekto nemôže zostať sám, to znamená, ak nie je k tomu určený zostať sám, ale pociťuje, že on pre spolužitie je určený, potom sa má oženiť. V 3. verši apoštol celkom zreteľne vyslovil, čo to spoločné je medzi mužom a ženou, a teda manželský vzťah. Tu je napísané: „Muž nech preukazuje žene povinnú dobroprajnosť a podobne aj žena mužovi.“ Čo na to hovorí organizovaná cirkev? Nie je to to, čo k tejto téme povedal Boh. Ja zastupujem ten Boží stav.

Je hriechom, ak sa človek pozerá na nejaký pornografický film alebo si myslíte, že v dnešom živote človeka hrá sex primeranú alebo neprimeranú úlohu?

Všetko, čo ste teraz zmienili, nie je cudzoložstvo, ale hriešna fantázie môže byť popudom k tomu, že tie myšlienky sú živené, a to k príde k vykonaniu aktu. A preto by sme mali byť opatrní a dať pozor na to, tie myšlienky nie v tomto spôsobe vo fantázii bezuzdne živiť, ako filmami, pornografickými filmami a podobne, ale aby sme si jednoducho vytvorili ochranu a myšlienkovo sa týmto spôsobom do toho nepustili. Aby som to uzavrel, cudzoložstvo môže byť vykonané, iba ak existuje manželstvo.

Láska je podľa môjho názoru najkrásnejší cit v živote, zaslúži si, aby sme ju pestovali ako vzácnu kvetinu.

Ôsme prikázanie

Pokračujeme v cykle, ktorým vám chceme priblížiť desatoro prikázaní. Ak ich nepoznáte, verím, že poznanie neodmietnete. Ak prikázania poznáte, možno že v našom programe objavíte nové myšlienky. V krásnom prostredí betlehemskej kaplnky bude hovoriť misionár, pán Ewald Frank.

Je mi to zvláštnou prednosťou, odpovedať dnes na otázky, ktoré mi budú kladené na mieste, kde kázal a pôsobil Ján Hus. Ján Hus bol priekopník reformácie. Martin Luther ho zmienil v úvodnom slove ku knihe proroka Daniela.

Dnes sa zastavíme pri ôsmom prikázaní, ktoré znie: „Neukradneš!“ Vzťahuje sa toto prikázania na okrádanie konkrétnej osoby alebo napríklad na okrádanie spoločenstva vytvoreného ľudmi?

Prikázanie „Neukradneš!“ sa skutočne vzťahuje na to, že nikto nemá brať a privlastňovať si to, čo náleží druhému. Kradne sa pri nákupe, v hoteloch, u susedov. Čo nemôžeme ukradnúť je spoločenstvo alebo spoločenská strana a ňou nemôžeme byť ani okradnutý. Človek je stvorený so slobodnou voľou, on sa môže rozhodnúť či on chce náležať náboženskému spoločenstvu alebo nie. Prikázanie „Neukradneš!“ sa skutočne vzťahuje iba na predmety alebo na to, čo náleží druhému.

Myslíte si, že dodržiavanie tohoto prikázania súvisí s kultúrou národa?

Nie, všetci ľudia sú si rovní, bez ohľadu na kultúru – aj ľudia, ktorí nevedia čítať a písať, majú svedomie. Oni sú napomínaní, oni vedia presne, či berú niečo, čo im nepatrí, že niečo nesúhlasí, pretože majú pocit viny. V tom sú si vlastne všetky národy a rasy rovné.

Domnievate sa, že je v dnešnej dobe toto prikázanie porušované viac ako v minulosti? A ako s tým súvisí miera trestu?

Nuž, skutočne žijeme v čase, keď sa nielen kradne – žijeme v čase, keď existuje organizovaná krádež. Tak napríklad v jednom jedinom roku u nás v Spolkovej republike Nemecka bolo ukradnutých 6 000 áut. Teda sú celé bandy, ktoré sa špecializujú na krádež. Trestajú sa iba tí dodoční, ktorí sú chytení a trest by mal byť taký vysoký, aby boli iní odstrašení a nečinili to.

Vzťahuje sa toto prikázanie podľa vášho názoru tiež napríklad na ukradnutie nápadov, na vydávanie cudzích myšlienok za svoje?

Nie, to biblicky napísané prikázanie neukradneš sa nevzťahuje na idei, ale úplne konkrétne na predmety alebo majetok, ktorí patrí druhému. Napríklad, ak sa ale niekto svoje idei už uskutočnil a napríklad nejaký inžinier urobil výkresy toho, čo má vzniknúť a niekto by tieto výkresy aj s popisom ukradol, potom nielenže ukradol tie idei, ale ukradol aj to, čo skrze tú ideu má byť uskutočnené. My sme mali taký príklad v našej krajine, jeden španiel, ktorý pracoval v Amerike, prišiel do veľkej firmy v Nemecku a vzal podklady z jednej firmy a dal ich tej druhej firme, to je krádež. Vo výskume mali idei, ale pokročilo to. To preberanie idei nebolo krádežou, ale pokrok. V každom prípade je to, čo Biblia označuje ako krádež, vždy s ohľadom na to vzatie toho, čo náleží druhému.

Hovoríme o ôsmom prikázaní, ktoré znie „Neukradneš!“ Porušenie tohoto prikázania je vo všetkých právnych systémoch kvalifikované ako trestný čin. Môžete nám preto zhrnúť všetky myšlienky, ktoré súvisia s týmto prikázaním?

To je možné vysvetliť. Je tomu tak, že ľudstvo sa odvrátilo od Boha a od prikázaní. Oni sa už vôbec podľa toho neriadia, pretože neveria, že raz bude musieť byť za všetko, čo človek robí, zúčtovanie. Nikdy nebolo toľko kradnuté, ako je to teraz, ako som už predtým povedal. Sú organizované bandy, ktoré sa špecializujú na krádež. Ak sú títo chytení a boli by správne potrestaní, potom by mohlo byť, že by iní poklesli na mysli, aby to  isté neučinili. V každom prípade je v tejto súvislosti, že sa ľudia odvrátili od Boha a Božieho Slova a to ôsme prikázanie neberú vážne, ale myslia si, že si môžu robiť čo chcú. Oni neveria, že Boh v najmladšom súde všetkých ľudí za ich skutky k zodpovednosti zatiahne. Nech je to všetkým, ktorý nás počúvajú darované, žiť život v závorách prikázaní, aby mohlo na nich spočinúť požehnanie Božie.

Môžete mi dať odpoveď ešte na jednu otázku. Čo sa stalo, prečo ľudia v dnešnej dobe v takej veľkej miere prekračujú toto prikázanie?

To sa dá ľahko vysvetliť. Od času vysvetľovania Slovo Božie a tiež prikázania boli postavené v otázku. Ľudia svoj základ, ktorý Boh dal opustili, oni tie prikázania už nebrali na zreteľ, pretože im autorita Slova bola vzatá a namiesto toho je stanovená filozofia. Pred časom vysvetľovania bola medzi ľudmi ešte bázeň Božia, oni si vážili to, čo patrilo susedom, krádež bola zriedkavá, pretože toto prikázanie „neukradneš“ bolo kázané a bolo aj rešpektované. Ale od tej doby, čo ľudia Slovu už neveria, ale tomu, čo filozofi povedali, celé Sväté Písmo bolo podkopané, a oni sa už necítia byť zaviazaní tomu, čo Boh v tých prikázaniach povedal. Mnohí vôbec nevedia, čo je v tých desiatich prikázaniach napísané, oni všetko robia ako chcú, bez toho aby pochopili, že raz budú za to skladať účty.

Ctíť toto prikázanie by sme mali naozaj všetci, či už veríme v Boha, v sebe, v slušnosť a morálku.

Deviate prikázanie

V desatoro prikázaní vým chceme priblížiť našim cyklom. Hovoriť bude misionár, Pán Ewald Frank. A dnes sa zastavíme u prikázania deviateho, jeho celé znenie je „Nepovieš falošného svedectva proti svojmu blížnemu!“

Máme toto prikázanie chápať tak, že daru reči máme užívať len k dobrému, to znamená neklamať, nepoškodiť nikoho krivým svedectvom alebo tiež tým, že svedectvo odmietnem, nepodvádzať neklamať, neohovárať a tak ďalej?

Táto otázka je rozličná, vážené dámy a páni, je mi to prednosťou zodpovedať dnes tieto otázky a deviate prikázanie na mieste, kde kázal a pôsobil veľký Boží muž, Ján Hus.

Prikázanie „Nepovieš falošného svedectva proti svojmu blížnemu!“ sa týka jednotlivcov, ale môže sa tiež týkať inštitúcií. Napríklad, ak niekto povie falošné svedectvo, potom má úmysel druhému urobiť škodu. S týmto úmyslom je všeobecne spojené ohováranie a síce, aby druhému skutočne bola spôsobená škoda. Falošné svedectvo je, ak niekto proti lepšiemu vedomiu urobí výpoveď s tým úmyslom druhému škodiť, či je to súkromne, či to je pred súdom. Kto by nechcel vypovedať, ten to môže odoprieť. Kto vypovedá, ten by mal hovoriť pravdu, a to za každú cenu a nehovoriť žiadneho krivého svedectva. Ale zrovna, čo sa tohoto prikázania týka, tak musíme raz pripomenúť, že tá inštitúcia, ktorá vlastne k tomu bola určená alebo chcela byť, učiť desať prikázaní a k tomu náleží aj to deviate „nepovieš falošného svedectva“, tí v najvyššej miere zložili falošné svedectvo. V tých tisíc rokoch ich vlastného panovania, poznáme všetky tie súdy kacírov, kde boli obžalovaní ľudia, ktorí proti ním povedali krivého svedectva a boli popravení, áno na hraniciach pálení. Boli to milióny, proti ktorým bolo zložené krivé svedectvo práve rímskym kostolom v čase jeho vlastného panovania.

Ako by ste, pán Frank, charakterizoval vzťah tohoto prikázania k právnemu systému demokratického štátu.

To je tak, všetky prikázania majú tú istú hodnotu. Boh chcel, aby sme viedli dobrý a príjemný život, a preto tie prikázania dal na to, aby sa nám dobre viedlo na Zemi. Bez ohľadu na politický alebo náboženský systém, či demokratický alebo diktatúra, tu sa jedná o to, že by nikto nemal zaťažovať svoje svedomie, ale aby všetci vo všetkých časom a za všetkých okolnosti hovorili pravdu. Kto to nechce, ten má mlčať. My máme porekadlo, ktoré hovorí: „hovoriť je striebro, mlčať je zlato“.

Domnievate sa, že k tomuto prikázaniu patrí aj zachovanie zvereného tajomstva, dodržanie daného slova?

Áno, to dodržovanie daného slova, sľubu je jednoducho nutné, aby nebola narušená dôvera k blížnemu. Zachovanie tajomstiev, ktoré sú nám zverené, to by nám malo vecou cti, to hovorí a svedčí o charaktere, ktorý človek má. Ak je to jemu dané tajomstvo, ktoré v to verí, že jemu oznámené tajomstvo nevyzradí, či priateľ sa stane nepriateľom, v každom prípade, by sme, ak sľub dali, mali by sme v tom stáť a to za všetkých okolností.

Myslím, že anonymné dopisy by tiež našli miesto v tomto prikázaní.  Aký je váš názor na takéto dopisy a na ich pôsobení?

To je tak, kto by chcel zostať anonymný, ten chce niečo skrývať, ten niečo utajuje. Napríklad, ak niekto píše anonymný dopis, alebo spraví anonymný telefonát, to potvrdzuje, že ten dotyčný má niečo, čo by chcel ukrývať. Keď by to, čo píše alebo oznamuje bolo dobré a keby za tým mohol otvorene stáť, potom by to nemusel robiť anonymne. Ja verím, tu musím ešte niečo k tomu pridať, a síce s ohľadom na Jána Husa. Žiadny človek a tak isto žiadny muž Boží nemohol zostať anonymný, či vo forme písma alebo v kázaní, všetci, ktorí mali zvesť museli s tým vísť na verejnosť, aj keď túto službu a úlohu so svojím životom zaplatili. Všetci vieme, že Hus bol priekopníkom reformácie, ale že bol 6. júla 1415 v Kostnici na hranici upálený. Iba pre to, že nemohol zostať anonymný, ale so svojou zvesťou vykročil na verejnosť, čo nemohol odvolať. O rok neskôr bol ten, ktorý ho doprevádzal, Ironius, tiež upálený. My vidíme, že napríklad tí dotyční, ktorí mali niečo ??? a písať, nemohli zostať anonymný, ale tí obžaľovatelia a vrahovia tí až do dnešeného dňa zostali anonymý.

Čo k tomu dodať.  Majme myšlienky vždy tak čitsé, aby sme ich nemuseli skrývať.

Desiate prikázanie

Dnešnou časťou zakončíme náš cyklus, ktorým vám približujeme desatoro Božích prikázaní. V pražskej betlehemskej kaplnke je pripravený misionár Ewald Frank, aby hovoril o desiatom prikázaní. Celé znenie tohoto prikázania je:

„Nepožiadaš ženy svojho blížneho, ani si nezaželáš domu svojho blížneho, jeho poľa ani jeho sluhu ani jeho dievky, jeho vola ani jeho osla ani ničoho, čo je tvojho blížneho.“

Ak by sme sa zastavili v prvej časti tohoto prikázania, môžete nám povedať čím sa líši od prikázania „nezosmilníš“? Týka sa iba sexu?

Desiate prikázanie obsahuje omnoho viacej. Vážené dámy a páni, dnes preberáme to, čo je povedané v desiatom prikázaní, a síce opäť na známom mieste, na ktorom kázal a pôsobil Ján Hus. Čo sa týka desiateho prikázania, vzťahuje sa skutočne nielen na manželstvo, cudzoložstvo alebo sex, čo má spoločného so žiadaním, ale naozaj na všetky úseky života, ktoré sú vyjadrené a tu vypísané. Napríklad, ty nemáš požiadať ženu tvojho blížneho, domu, dievky a všetkého, čo patrí tvojmu blížnemu. Ja verím, že tá rozličnosť je všetkým nápadná a že všetci si berú k srdcu, čo je v tomto prikázaní požadované.

Toto prikázanie nepochybne súvisí s utváraním priateľských vzťahov medzi ľudmi, s dôverou priateľov.

Áno, kto toto prikázanie a iné dodržiava, ten bude mať dobrý vzťah k svojmu susedovi a tiež ku svojmu okruhu známych. Boh dal prikázania na to, aby vznikol dobrý vzťah ľudí k Nemu a tiež ľudí jeden k druhému. K tomu tiež patrí príkaz, „Nepožiadaš!“. V kázaní na hore náš Pán vyslovil tú dôležitú vetu: „Čo chcete, aby vám ľudia činili, to čiňte najprv rovnakou mierou i vy.“ To znamená, že to, čo nechceme, aby bolo činené nám, nesmieme činiť druhému.

Budeme pokračovať vo výklade tohoto prikázania, musím sa opäť opýtať, aký je rozdiel medzi ním a prikázaním „neukradneš“?

Áno, rozdiel medzi krádežou a požiadaním je veľký. Kto kradne, ten berie, čo chce vziať napriek tomu, že mu to nepatrí. Kto niečo žiada, ten má najprv túto myšlienku, aj keby ten skutok s tým musel byť priamo spojený. To sa môže vzťahovať na všetky úseky tak, ako je napísané: „nepožiadaš“. Žiadaním človek ešte nevlastní samotnú vec, ktorú žiada. Až, keď sa táto žiadosť stala realitou, tak je prípad ukončený.

Vzťahujú sa k tomuto prikázaniu tiež majetkové podvody?

Áno, to tiež zahrňuje majetkové podvody. Využívanie núdzovej situácie druhého človeka, napríklad vystavenie nejakej zmenky alebo dlžného úpisu, ktorý nie je krytý, a tak k istému termínu získať majetok druhého.

Existuje súvislosť medzi prekračovaním tohoto prikázania a ľudskými vlastnosťami ako je rozhadzovačnosť, chamtivosť alebo závisť?

Áno, aj tu je súvislosť. Prikázanie „nepožiadaš“ – v tom je skutočne veľa obsiahnutého. Zahrnuje to všetko do toho, to žiadanie majetku druhého, k tomu môže byť chamtivosť a iné veci, ktoré nás pohnú k tomu žiadať to, čo patrí druhému. Ja verím, v tejto súvislosti do toho patrí aj to, čo kostol učinil, pretože on ten príkaz, ktorý mali zvestovať, najviac zrušili. Žiadna iná inštitúcia na Zemi nežiadala tak veľa, nepovedala tak veľa krivého svedectva, tak veľa vzala, čo jej nepatrilo, ako táto veľká náboženská inštitúcia. Na základe medzinárodných pisateľov dejín vlastnil rímskokatolícky kostol v čase reformácie presne tretinu európskej pôdy. Najskôr všetkých inak veriacich prenasledovali, oni ich usmrtili, je ich milióny mučeníkov a ich majetky žiadali a si ich privlastnili. Ak presne nahliadneme do dejín, potom postrehneme, že tá inštitúcia, ktorá vlastne bola k tomu plánovaná alebo chcela tým byť, tie prikázania zvestovať, presne oni to boli, ktorí od prvého až do posledného prikázania všetky prestúpila ako žiadna iná inštitúcia na zemi. Môžeme iba povedať nech nám dá Boh milosť, aby sme nevzhliadali na takú inštitúciu, ale na Boha Pána, ktorý tie prikázania dal, na to, aby sme mohli viesť život, ktorý sa Jemu ľúbi a taktiež mohli byť v obecenstve s našimi priateľmi a susedmi. Vážené dámy a páni, milí poslucháči, milí diváci, chcel by som sa pri tejto príležitosti od srdca poďakovať a prajem vám, že by Božie Slovo a všetko, čo v tých prikázaniach je žiadané a vyjadrené, aby vám bolo darované skrze milosť Božiu, to splnenie prežiť, a tak aby ste skrze milosť dobrý pomer s Bohem a ľudmi mali. Srdečná vďaka a dovidenia.

Bolo by krásne keby sme zo života vymazali zlobu, závisť a nečestnosť, ale to už by bolo skoro ako v rozprávke. A ľudia sú akí sú, niektorí dobrí a iní nie. Prajme si, aby tých dobrých bolo stále viac. Dovoľte mi, aby som poďakovala pánovi Frankovi za obsiahle priblíženie desatoro prikázaní a popriala mu mnoho úspechov v ďalšej misionárskej práci.

Ďakujem.

Vážení televízni diváci cyklus venovaný desatoro prikázaniam skončil, ale my ešte pri danej téme zostaneme. Reverend Jaroslav Ignácius Vokoun prezident riadiacej rady východoeurópskej misijnej a informačnej služby by rád položil misionárovi pánu Frankovi niekoľko otázok.

Reverend Jaroslav Ignácius Vokoun:

Mňa zaujalo, že všetky vaše úvahy pochádzajú z biblického základu. Chcel so sa vás spýtať, či si myslíte, že Boží zákon, tak ako bol daný Izraeli pred 5 000 rokmi platí aj dnes. Myslíte si, že je to len jediný Boží zákon?

Áno. Božie Slovo je pre Izrael záväzné. Boh sám prišiel na horu Sinaj dolu a dal Svoje Slovo svojmu ľudu a toto Slovo je jediný podklad pre vieru a učenie. Presne tak je to s novozákonnou cirkvou. Len to, čo je v Biblii napísané, je základom viery, učenia a praxe novozákonnej Cirkvi.

Reverend Jaroslav Ignácius Vokoun:

Náš národ má za sebou 30 rokov komunistickej totality, kedy boli ľudia vychovávaní len v ateistickom duchu. Dnes mladí ľudia znovu hľadajú cestu k Pánu Ježišovi Kristovi. Prijímajú Boží zákon, ktorý je pre nich záväzný. Celý problém je v tom, že ich rodičia často nesúhlasia s týmto učením. Chcel som sa vás spýtať: Je dôležitejšie prijímať Boží zákon alebo poslúchať rodičov?

Aj táto otázka sa dá jednoducho zodpovedať. V pozemských veciach musia byť deti poslušné rodičom.  V duchovnom úseku musia byť poslušné Bohu, pretože je napísané, že musíme byť Bohu viacej poslušní ako ľudom. Človek, ktorí uverí, má zodpovednosť voči Bohu a tá stojí na prvom mieste.

Ľudia sú slabí, a aj keď sa rozhodnú dodržiavať Boží zákon, môžu prepadnúť hriechu. Čo môžu robiť pre to, aby dostali odpustenie? Kto im toto odpustenie môže dať?

Odpustenie hriechu prichádza jedine od Boha. On tie prikázania dal, kto ich prekračuje, ten sa zadlží a iba On sám môže odpustiť, prestúpenia, ktoré sme vykonali. Preto je napísané, že len v Ježišovi Kristovi máme z milosti zmierenie s Bohom a odpustenie všetkých hriechov.

A to bola bodka za naším cyklom venovanom desatoro prikázaní. Páni, ďakujem vám za vaše slová.