„Isus Hristos este acelaşi ieri şi azi şi în veci!”

(Evrei 13.8)

SCRISOARE CIRCULARĂ

decembrie 2005

O privire în trecut, prezent şi viitor

Iubiţi fraţi şi surori în Hristos, dragi prieteni, vă salut din inimă cu textul din Faptele Apostolilor 20.26-27: „De aceea vă mărturisesc astăzi, că sunt curat de sângele tuturor. Căci nu m-am ferit să vă vestesc tot planul lui Dumnezeu” şi cu acest citat din Apocalipsa 1.4: „Ioan, către cele şapte Biserici, cari sânt în Asia: har şi pace vouă din partea Celui ce este, Celui ce era şi Celui ce vine, şi din partea celor şapte duhuri, cari stau înaintea scaunului Său de domnie”.

Oricine scrie despre planul de mântuire al lui Dumnezeu cu omenirea, trebuie să includă trecutul, prezentul şi viitorul. Ceea ce s-a întâmplat în Împărăţia lui Dumnezeu în trecut, a precedat ceea ce are loc în momentul de faţă, iar aceasta, la rândul ei, precede ceea ce urmează să vină. Copiii adevăraţi ai lui Dumnezeu, care sunt călăuziţi de către Duhul Sfânt, vor avea întotdeauna parte de tot ceea ce face Dumnezeu în timpul lor. Ei pot aşeza în mod corect lucrurile care s-au întâmplat în trecut, îşi pot găsi locul corect în rânduiala mântuirii în timpul lor şi, fiind ancoraţi puternic în făgăduinţe, ei au şi o înţelegere clară a lucrurilor care se vor petrece în viitor.

De exemplu, cei care l-au primit pe Ioan Botezătorul ca un om trimis de Dumnezeu (Ioan 1.6-7), nu au avut greutăţi în a accepta slujba lui Isus Hristos. Cel care a fost trimis să pregătească calea, avea sarcina să întoarcă inimile credincioşilor Vechiului Testament, la credinţa copiilor din Noul Testament (Luca 1.16-17). Cărturarii şi fariseii au refuzat să fie botezaţi de Ioan, nu s-au supus voii lui Dumnezeu şi astfel au respins planul lui Dumnezeu (Luca 7.30). De aceea, ei nu au avut parte de nimic din ceea ce Dumnezeu a făcut de la întemeierea Bisericii Noului Testament. Ei au rămas în tradiţiile lor religioase pe care le tratau cu mare seriozitate. Ei înşişi nu au intrat în Împărăţia lui Dumnezeu, şi chiar au oprit poporul să intre. Aşa s-a întâmplat mereu în trecut cu preoţimea şi cu cei care credeau că se află în voia lui Dumnezeu, ori de câte ori Dumnezeu a lucrat ceva pe pământ. La fel este şi acum şi la fel va fi până la sfârşit. Datorită faptului că nu au recunoscut ziua cercetării lui Dumnezeu, ei au fost respinşi, şi Domnul Însuşi a pronunţat judecata asupra lor (Luca 19.41-44).

40 de ani – o perioadă biblică

În viaţa lui Moise, cel mai mare proroc al Vechiului Testament, ca şi în viaţa lui David, împăratul binecuvântat şi uns în mod deosebit al lui Israel, a fost o perioadă de 40 de ani de o însemnătate specială, conform voii lui Dumnezeu cu slujitorii Săi şi cu poporul Său. Tot ce se întâmplă în planul de mântuire al lui Dumnezeu, cu Israelul sau cu Biserica, este hotărât dinainte şi tot aşa este cu cei care au parte de acesta. Astfel, se împlineşte întotdeauna ceea ce urmează: „iar rămăşiţa aleasă a căpătat…” (Rom. 11.7).

Înaintea întemeierii lumii, înainte de început, înainte de începerea timpului, Dumnezeu hotărâse deja întregul plan de Mântuire. El ştia că primul Său fiu, Adam, creat de El, urma să cadă inevitabil, fiind în trupul de carne. Astfel, El a trebuit să hotărască pe Fiul Său întâi născut, al doilea Adam, ca să apară în trup de carne pentru a ne răscumpăra din căderea şi moartea care au venit peste întreaga rasă umană. Adam a fost creat după chipul lui Dumnezeu (Geneza 1.27, Geneza 5.1), iar Hristos era chipul lui Dumnezeu (2 Cor. 4.3-6, Evrei 1.3).

Este în general cunoscut că în ultimii 500 de ani, de la străpungerea Reformei, Evanghelia este predicată din nou. Diferitele treziri care au urmat au însemnat mereu un nou început şi au slujit ca pregătiri pentru trezirea următoare. Aproximativ cu 100 de ani în urmă, a avut loc un alt nou început prin trezirea penticostală, în care Duhul lui Dumnezeu s-a mişcat într-un mod puternic. În urmă cu aproximativ 60 de ani, Dumnezeu a făcut iarăşi un nou început prin chemarea supranaturală a lui William Branham, în 7 mai 1946. Aceasta a dus la străpungerea spre cea mai mare trezire de mântuire şi vindecare a tuturor timpurilor, care continuă încă în diferite mişcări, chiar şi după ce omul lui Dumnezeu a fost luat în slavă, pe 24 decembrie 1965.

Prin harul lui Dumnezeu, eu am privilegiul să cunosc ceea ce a promis Dumnezeu pentru timpul prezent şi de asemenea să particip personal la împlinirea acestora şi de aceea aş dori să împărtăşesc lucrurile care sunt în legătură cu planul Său de mântuire şi să arunc lumină asupra ultimilor 40 de ani. Obiectivul meu este acela de a arăta ce a făcut iubitul nostru Domn în mijlocul poporului Său în această perioadă de timp, care este şi o parte a vieţii mele. Toţi au dreptul să afle despre acel nou început şi despre minunata continuare. L-am cunoscut pe fratele Branham şi am fost în legătură personală cu el timp de 10 ani. Sunt foarte familiarizat cu chemarea şi trimiterea lui. Istoria l-a reţinut ca pe un om trimis de Dumnezeu; iar mesajul său, întemeiat pe Cuvânt, premerge într-adevăr, chiar dacă unii încearcă să conteste, a doua venire a lui Hristos, după cum i s-a spus în 11 iunie 1933. Dacă mă refer la felul în care Domnul a condus şi amintesc anumite trăiri, este numai pentru a face cunoscut tuturor ceea ce Dumnezeu a făcut şi continuă să facă în timpul nostru.

Înainte de toate, am avut privilegiul să particip la adunările fratelui Branham din Karlsruhe, Germania, ţinute între 13 şi 19 august 1955. A fost o experienţă deosebită şi, din prima zi, am fost convins că nimeni nu ar putea să facă lucrările care se petreceau acolo, decât dacă Dumnezeu era cu el şi El însuşi le făcea. S-a întâmplat cu adevărat că orbii şi-au primit vederea pe loc, şchiopii au putut să umble, cei bolnavi s-au însănătoşit. Am văzut zilele Bibliei. Am văzut timpurile apostolice. Eu sunt, într-adevăr, un martor ocular al celor petrecute atunci. Ce timp binecuvântat! Predicam din 1953, dar când am văzut ceea ce a făcut Isus Hristos în acele adunări, zi de zi, în faţa a mii de oameni, am ştiut atunci că El este acelaşi ieri şi azi şi în veci. Am vrut să ştiu ce crede şi învaţă acest om, căci am văzut că Dumnezeu este cu el.

Cunoşteam diferitele credinţe şi învăţături, dar acum voiam să cunosc adevărata Evanghelie, adevărata învăţătură pe care Dumnezeu a confirmat-o aşa de puternic în faţa ochilor mei. Cu această dorinţă adâncă, am participat la marea convenţie „Vocea vindecării” din Dallas, Texas, SUA, organizată de Gordon Lindsay între 6 şi 15 iunie 1958. În timpul serviciilor de dimineaţă şi după-amiază predicau evanghelişti renumiţi ai primului val de trezire. Fratele Branham era vorbitorul principal în cadrul serviciilor de seară. Aceasta mi-a dat ocazia să fac o comparaţie, iar primele trei zile au fost mai mult decât suficiente pentru a căpăta claritate.

La fel cum Domnul nostru, ca Fiu al omului, vedea într-o vedenie ce urma să aibă loc, „Fiul nu poate face nimic, decât ce vede pe Tatăl făcând” (Ioan 5.19-20), fratele Branham vedea într-o vedenie boala persoanei care stătea în faţa lui şi pentru care urma să se roage. Ori de câte ori vedea vindecată o persoană, el putea spune cu autoritate divină, indiferent de boala acelei persoane: „Fii vindecat în Numele lui Isus Hristos din Nazaret! Credinţa ta te-a făcut bine!”. Şi se întâmpla pe loc! Prin această slujbă unică a fost împlinit în realitate ce a spus Domnul în Ioan 14.12: „lucrările pe care le fac Eu, le veţi face şi voi…”. Milioane de oameni au fost martori la aceasta de-a lungul celor 20 de ani ai slujbei lui. Acest fapt nu poate fi negat, ci doar respins. Diferenţa dintre fratele Branham şi toţi ceilalţi evanghelişti a fost legitimarea divină a slujbei lui primite din partea lui Dumnezeu.

Înaintea unui serviciu de seară, în Dallas, trebuia să vorbesc cu fratele Branham, şi i-am spus: „Frate Branham, eu recunosc că tu eşti un om trimis de Dumnezeu. Eu văd diferenţa dintre tine şi toţi ceilalţi evanghelişti. Aş vrea să ştiu ce crezi şi înveţi”. Pe atunci nu aveam cunoştinţă despre un „mesaj”. Răspunsul lui a fost: „Du-te la Leo Mercier, el este cel care înregistrează predicile mele. Cere-i să îţi dea câteva din ele”. La sfârşitul acestei conversaţii, a spus: „Frate Frank, tu te vei întoarce în Germania cu acest mesaj”. A doua zi m-am dus la Leo Mercier şi am primit 5 benzi. El a spus: „Frate Frank, prima dată să asculţi aceste predici şi apoi fă-ne cunoscut dacă eşti interesat să primeşti mai multe”. Răspunsul meu a fost: „Aveţi aici adresa mea, vă rog, trimiteţi-mi fiecare predică pe care o predică fratele Branham”. Astfel, din 1958 am primit fiecare mesaj înregistrat pe care fratele Branham l-a predicat în SUA.

Chemarea pe care am primit-o de la Domnul, în 2 aprilie 1962, este cunoscută tuturor celor care sunt familiarizaţi cu Mesajul Timpului de Sfârşit. La fel de bine este cunoscut faptul că fratele Branham a confirmat-o în prezenţa fraţilor Banks Wood şi Fred Sothmann, ambii fiind în viaţă, în 3 decembrie 1962. Şi, cu siguranţă, Dumnezeu a confirmat-o în cei peste 40 de ani trecuţi de atunci.

Spre finalul conversaţiei noastre, fratele Branham a spus: „Frate Frank, hrana pe care trebuie să o depozitezi este Cuvântul făgăduit pentru această zi, descoperit prin Duhul Sfânt…Dar aşteaptă cu împărţirea hranei până vei primi şi restul”. Trebuie să admit că, după răspunsurile primite până atunci, această parte nu am înţeles-o. Credeam că timpul meu sosise. M-a întristat că încă mai trebuie să aştept. Doar mai târziu mi-a fost clar că aşteptarea se refera numai la partea a doua, respectiv împărţirea hranei pe care fratele Branham urma să o depoziteze, şi nu la prima parte, aceea de a merge din oraş în oraş pentru a predica Cuvântul lui Dumnezeu.

Conversaţia a continuat. Deodată, fratele Branham s-a oprit şi a spus: „Frate Frank, nu trebuie să îţi faci griji cu privire la călătoria lui Pavel la Ierusalim, căci a fost în voia lui Dumnezeu”. Acest lucru mă necăjea de mai mulţi ani şi nu puteam înţelege de ce a intrat Pavel în Templul din Ierusalim, a făcut o juruinţă şi a plătit, după Lege, pentru curăţirea lui şi a celor care erau cu el (vezi Fapte 21). Părea să contrazică ce experimentase şi ceea ce predica. Cu mulţi ani în urmă, mi-am spus, în final: „Pavele, când te voi vedea în cer, te voi întreba de ce ai făcut asta”. În timpul acestei conversaţii nu m-am gândit deloc la asta. Dumnezeul cerului, care cunoaşte toate lucrurile, a descoperit aceasta prorocului Său. În timpul acestei conversaţii, fratele Branham mi-a mai spus că, dacă va vrea Dumnezeu, el şi David DuPlessis vor veni în Germania, lucru care, din nefericire, nu a mai avut loc niciodată.

În legătură cu Germania, de ceva timp, apăsa pe inima mea întrebarea dacă peste Germania era un blestem din cauza uciderii a 6 milioane de evrei în timpul celui de-al Treilea Reich. Aceasta era convingerea în bisericile din Germania chiar de la sfârşitul războiului. În final a trebuit să întreb despre aceasta, iar răspunsul lui a fost spontan: „Nu, nu există nici un blestem asupra Germaniei. Dumnezeu îi va judeca şi condamna numai pe cei care au făcut asta”. De asemenea, am vrut să ştiu de la fratele Branham dacă pot să mă rog pentru bolnavi. Răspunsul lui a fost direct: „Frate Frank, Dumnezeu te-a chemat, şi oricine este chemat să predice Evanghelia este chemat şi să se roage pentru bolnavi. Este parte a aceleiaşi trimiteri”.

Apoi, fratele Branham m-a întrebat dacă aş putea vorbi la Full Gospel Business Chapter (Clubul Evangheliei Depline) în Los Angeles. El se pregătea deja să se mute în Tucson cu familia sa la începutul lui ianuarie şi, de aceea, nu putea să meargă la Los Angeles. El a vorbit cu Demos Shakarian, l-a informat despre asta, şi astfel eu am fost vorbitorul principal la Chapter, în 10 decembrie 1962, în Clifton’s Cafetaria. Fratele Branham mi-a mai vorbit despre Henry Martin din Edmonton, care, aşa cum făceam noi în Germania, asculta benzile lui cu un mic grup, format tot din fraţi şi surori care vorbeau limba germană. Aşa că am călătorit din Los Angeles în Canada, am fost primit de fratele Martin şi am fost adus în casa credincioşilor care vorbeau limba germană. Aceasta s-a dezvoltat, mai târziu, într-o ocazie de a publica broşurile noastre în limba engleză pentru a le trimite în lumea întreagă.

Un nou început

Fără să ştiu că fratele Branham a fost luat acasă în 24 decembrie 1965, l-am văzut, în acea zi, cum urca pe un nor. În această experienţă, am spus: „Frate Branham, tu nu eşti Fiul omului, de ce te văd pe acest nor?”. Am aflat mai târziu că acesta era chiar ceasul când fratele Branham a fost luat în slavă. Nu am ştiut până la începutul lui ianuarie 1966, când am primit o scrisoare de la fratele Armbruster din Pennsylvania, prin care mă informa despre accidentul petrecut în 18 decembrie, urmat de plecarea lui acasă şase zile mai târziu. Ceva timp mai târziu, am găsit în Biblie că nu doar Domnul nostru s-a înălţat la cer pe un nor: „După ce a spus aceste lucruri, pe când se uitau ei la El, S-a înălţat la cer, şi un nor l-a ascuns din ochii lor” (Fapte 1.9), ci şi cei doi proroci sunt ridicaţi pe un nor, „Şi au auzit din cer un glas tare, care le zicea: ”Suiţi-vă aici!” Şi s-au suit într-un nor spre cer; iar vrăjmaşii lor i-au văzut.” (Apoc. 11.12). Doar cu trecerea timpului am început să îmi dau seama că noi trăim cu adevărat în cea mai importantă perioadă de timp din întregul plan de mântuire.

În timpul serviciului de veghere din noaptea din decembrie, 1965/1966, Duhul lui Dumnezeu s-a mişcat într-un mod extraordinar în mijlocul nostru. Erau adunaţi exact 120 de fraţi şi surori. Prin AŞA VORBEŞTE DOMNUL mi s-a vorbit direct: „Slujitorul Meu, am pus sabia Mea în mâna ta”. Trebuie să recunosc că nu am putut să accept imediat ceea ce a fost spus, pentru că gândul meu a mers spre fratele Branham, în a cărui mână fusese pusă sabia Domnului. În acel timp, noi încă nu ştiam despre plecarea lui acasă. Mai târziu, am realizat că Domnul, Dumnezeu a pus într-adevăr în mâna mea sabia Lui, sabia Duhului, care este Cuvântul lui Dumnezeu. Aceasta coincidea cu trimiterea mea: „Te voi trimite în alte oraşe ca să predici Cuvântul Meu…”.

În 19 ianuarie 1966, am fost luat în Duhul într-un loc de închinare foarte mare. O parte a acestui loc era o clădire asemănătoare unei catedrale, cu un balcon, iar restul era rotund precum un cort. Eu stăteam la balcon şi observam cum un mare număr de oameni se grăbeau să intre în acest loc. Apoi am văzut că toţi îşi ocupaseră locurile şi că uşierii, care purtau o banderolă, se mişcau în sus şi în jos pe coridorul din mijloc. L-am văzut, apoi, pe Julius Stadsklev, un prieten apropiat al fratelui Branham, stând înaintea platformei. El a privit sus, spre balcon, şi a spus: „Frate Frank, a sosit timpul tău. Vino jos, acum”. M-am ridicat şi am coborât scările, care erau deschise spre cort şi erau vizibile pentru miile de oameni care se strânseseră pentru adunare. Apoi m-am dus pe platformă şi am stat chiar lângă fratele Stadsklev, când o voce a spus: „Nu suntem adunaţi aici din cauza lui Ioan Botezătorul. Suntem adunaţi din cauză că William Branham, prorocul lui Dumnezeu, a fost luat dintre noi”. Apoi, deodată, vocea a spus din nou: „Întoarce-te spre poporul care s-a adunat şi spune-le: „Venirea Domnului este foarte aproape”. În această vedenie m-am întors spre adunarea din acel cort uriaş şi am transmis ceea ce am fost însărcinat să spun.

A venit, apoi, 11 aprilie 1966, ziua când trupul pământesc al fratelui Branham a fost îngropat. Pentru mine a fost o zi de tristeţe cumplită. Nu îmi amintesc să mai fi experimentat ceva asemănător vreodată. Nu mă puteam alătura celor care cântau refrenul „Numai să crezi”, care era repetat mereu. Eram sfâşiat, am plâns şi m-am rugat, şi am vorbit Domnului, zicând: „Spune-mi, Te rog, cum poate Biserica Mireasă să fie pregătită pentru revenirea Ta, fără această slujbă?”. Se părea că lumea întreagă s-a prăbuşit înaintea mea în acea zi.

Spre seara acelei zile, când m-am întors, complet epuizat, în camera mea de hotel şi m-am aşezat, am simţit, deodată, că o povară mare fost ridicată de peste mine. Tristeţea adâncă a dispărut şi o bucurie negrăită mi-a umplut sufletul. Puteam simţi pacea lui Dumnezeu şi am auzit vorbind în inima mea: „Acum a sosit timpul tău pentru a împărţi hrana spirituală”. Dumnezeu se îngrijise de toate. El decide începutul unei slujbe, continuarea şi sfârşitul ei. Cum ar putea fi altfel? De asemenea, El rânduieşte noul început şi continuarea slujbei care urmează. Aşa cum moartea lui Ioan Botezătorul a fost de neînţeles pentru credincioşi în trecut, la fel a fost moartea neaşteptată a fratelui Branham pentru unii din acel timp. Amândoi şi-au încheiat însărcinările, unul la prima venire a lui Hristos, celălalt, care a fost trimis să aducă mesajul divin în timpul nostru, înaintea celei de-a doua veniri a lui Hristos.

A doua zi i-am chemat pe fraţi la o întâlnire şi s-a decis ca predicile fratelui Branham, care erau înregistrate doar pe bandă până la acel moment, să fie acum tipărite pe hârtie. Fratele Roy Borders a fost de acord să preia responsabilitatea pentru această sarcină.

Pentru apostolul Petru nu a fost uşor să spună aceasta când a sosit momentul crucial: „Fraţilor, ştiţi că Dumnezeu, de o bună bucată de vreme, a făcut o alegere între voi, ca, prin gura mea, Neamurile să audă cuvântul Evangheliei, şi să creadă” (Fapte 15.7). Iacov a confirmat ce spusese Petru, cu această declaraţie foarte importantă: „Simon a spus cum mai întâi Dumnezeu şi-a aruncat privirile peste Neamuri, ca să aleagă din mijlocul lor un popor, care să-I poarte Numele; şi cu faptul acesta se potrivesc cuvintele proorocilor, după cum este scris…” (v. 14-15).

Aşa am fost rânduit de Dumnezeu Însuşi şi privilegiat să port mesajul curat, chiar de la început, până la marginile pământului. Pe de o parte este vorba despre proclamarea adevăratului Cuvânt al lui Dumnezeu, iar pe de altă parte este vorba despre împărţirea hranei spirituale care include toate făgăduinţele pentru acest timp.

Am fost în legătură cu fratele Branham când încă era în viaţă. Fraţii din SUA nu au călcat niciodată înainte pe pământul european. Dumnezeu a rânduit-o în aşa fel încât eu, stăpânind trei limbi, am devenit persoana de legătură pentru toate ţările. Nu există nici un continent pe pământ în care să nu fi dus mesajul. Domnul Dumnezeu Însuşi a deschis uşile şi inimile. Deja în 1963, slujeam în diferitele oraşe din ţara noastră. În 1964 am făcut primele vizite în Anglia, apoi în India, Iordania şi Israel. În 1965 am continuat cu slujba în ţările Europei de vest. După aceea, am reuşit să aranjez adunări în Belgia, Olanda, Germania, Elveţia şi Austria, în 1966.

În următorii 10 ani am vizitat 86 de ţări, iar în următorii 10 ani, totalul a ajuns la peste 120. Călătorind prin lume, iniţial am lăsat adresa din Jeffersonville fraţilor responsabili din adunări, ca ei să poată comanda predicile imprimate ale fratelui Branham în limba engleză. La începutul anilor 1970, Domnul a condus în aşa fel că fratele Don Bablitz, cu ajutorul unei mici echipe, a fost în stare să înceapă să trimită predicile fratelui Branham din Edmonton, Canada, în întreaga lume. Fratele Don Bablitz, care a locuit mai târziu în Whitehorse, Canada, a fost acela care a venit să vorbească cu mine în acea sâmbătă dimineaţa, la mijlocul anilor 1970. El era copleşit de faptul că fraţi din multele ţări unde predicasem, îi scriau lui, cerând predici ale fratelui Branham. Conversaţia a continuat, apoi fratele Bablitz, deodată, a spus: „Frate Frank, noi vedem slujba fratelui Branham în Biblie. Ce este cu slujba ta, care are loc acum în întreaga lume? Se găseşte şi ea în Biblie?”. Suspectam fanatismul şi l-am respins, spunând: „Te rog, opreşte-te! Cum poate slujba mea să fie în Biblie? Asta nu este posibil!”. Am terminat conversaţia şi ne-am rugat apoi pentru lucrarea din întreaga lume, care include şi distribuirea acestor broşuri, încredinţând-o harului lui Dumnezeu.

Şi, din nou, s-a întâmplat ceva brusc şi neaşteptat: următoarea dimineaţă devreme, soarele strălucea în încăpere, iar eu mi-am întins mâna spre dreapta ca să îmi iau Biblia, moment în care Domnul mi-a adresat următoarele cuvinte: „Slujitorul meu, te-am rânduit conform Matei 24.45-47, ca să împarţi hrana”. Nu predicasem niciodată înainte despre acest text şi până atunci nici nu ştiam că există, darămite că era o făgăduinţă de pe buzele Domnului nostru. Doar atunci am citit textul şi eram uimit să citesc despre un rob înţelept şi credincios, pe care Domnul l-a aşezat peste ceata slugilor Sale ca să dea hrana la timpul potrivit. Apostolul Pavel a scris tovarăşului său de slujbă, Timotei, despre înţelesul acestui verset: „Dacă vei pune în mintea fraţilor aceste lucruri, vei fi un bun slujitor al lui Hristos Isus, fiindcă te hrăneşti cu cuvintele credinţei şi ale bunei învăţături, pe care ai urmat-o până acum. ” (1 Tim. 4.6).

Trebuie citite primele cinci versete în care este descrisă situaţia dezastruoasă din zilele de pe urmă, lepădarea totală de credinţa adevărată prin lucrarea duhurilor înşelătoare şi a învăţăturilor care provin de la draci. Numai atunci ne dăm seama de importanţa acestei afirmaţii şi a accentului pus pe adevăratele învăţături, care sunt singura noastră linie călăuzitoare. Timpul este aproape. Şi acest verset se împlineşte în ambele domenii. În primul rând, această slujbă este gândită pentru toţi fraţii slujitori, ca ei să poată aşeza corect Cuvântul descoperit al lui Dumnezeu în ordinea scripturală şi să aducă hrana, ca o masă pregătită copiilor lui Dumnezeu, la masa Domnului. Una este să depozitezi toate alimentele de care este nevoie pentru a trăi şi alta este să aduci o hrană pregătită oamenilor pentru a satisface foamea lor spirituală cu mana ascunsă. Dumnezeu a spus: „Iată, vin zile, zice Domnul Dumnezeu, când voi trimite foamete în ţară, nu foamete de pâine, nici sete de apă, ci foame şi sete după auzirea cuvintelor Domnului…” ( Amos 8.11).

Cu siguranţă, nu este o întâmplare că Matei 25, strigătul de trezire, strigătul de la miezul nopţii, „Iată vine Mirele!”, urmează imediat după capitolul 24. Ultimul mesaj este îndreptat spre fecioarele înţelepte. Doar cei ce aparţin de Biserica Mireasă vor primi Cuvântul Mirelui, prin care ei trăiesc. Fecioarele înţelepte, care vor fi gata la venirea Mirelui, vor fi în legătură cu slujba rânduită de Dumnezeu. Este valabil şi azi ceea ce citim în 2 Corinteni 11.2: „Vă laud că în toate privinţele vă aduceţi aminte de mine, şi că ţineţi învăţăturile întocmai cum vi le-am dată”. Pot să spun şi eu în Numele Domnului: ”Mulţămesc lui Hristos Isus, Domnul nostru,, care m-a întărit, că m-a socotit vrednic de încredere, şi m-a pus în slujbe Lui…” (1 Tim. 1.12).

Ultima slujbă rânduită de Dumnezeu Însuşi include atât vestirea Cuvântului veşnic al lui Dumnezeu, cât şi distribuirea hranei spirituale, şi se va contopi, în final, în desăvârşirea Bisericii Mireasă. Eu nu sunt un canal unilateral al fratelui Branham sau al apostolului Pavel. Pot să spun asta pe baza autorităţii divine: trebuie să fiu canalul lui Dumnezeu pentru a vesti tot planul lui Dumnezeu, luând în considerare Evanghelia veşnică aşa cum a fost predicată de apostolul Pavel şi de fratele Branham. Nimeni nu mă va auzi strigând: „Prorocul a zis…prorocul a zis..”. Eu nu am fost chemat de apostolul Pavel sau de fratele Branham, ci am fost chemat de Domnul Isus Hristos cel înviat. Chiar până la sfârşit, de pe buzele mele nu va fi auzit decât Cuvântul neschimbător al lui Dumnezeu, şi nu vreuna din diferitele răstălmăciri, de care îmi este silă. Căci AŞA VORBEŞTE DOMNUL: „Duhul Meu, care Se odihneşte peste tine, şi cuvintele Mele, pe care le-am pus în gura ta, nu se vor mai depărta din gura ta…” (Isa. 59.21).

Nici un slujitor al lui Dumnezeu nu are ceva de spus în această chestiune; nici unul nu a fost întrebat dacă vrea să fie aşa de drăguţ să slujească Domnului. Dumnezeu acţionează suveran în Împărăţia şi în Biserica Sa. Tuturor ne este cunoscut faptul că apostolul Pavel a avut o slujbă şi o însărcinare deosebite pentru Biserică. De trei ori s-a făcut referire la chemarea lui: Fapte, capitolele 9, 22 şi 26. Cu autoritate divină el a putut aplica făgăduinţa consemnată în cuvintele lui Isaia 42.6 şi 49.6, vorbite despre Domnul nostru, însărcinării date lui (Fapte 13). De ce? Pentru că acolo găsim o dublă făgăduinţă. Prima se referă la Răscumpărător şi afirmă că seminţiile lui Israel vor fi reaşezate. Aceasta este ceea ce a spus Domnul prima dată: „Să nu mergeţi pe calea păgânilor….” (Matei 10). Când a sosit vremea şi a doua parte a acelei făgăduinţe, care era aplicată Neamurilor, şi-a găsit împlinirea, citim: „Căci aşa ne-a poruncit Domnul: „Te-am pus ca să fii Lumina Neamurilor, ca să duci mântuirea până la marginile pământului.” (Fapte 13.47). Începuse o nouă perioadă, care avea la început o parte de trecere. Există pentru Biserică o rânduială biblică în care sunt aşezate slujbele în vederea propriei zidiri, şi există, de asemenea, rânduiala divină pentru întregul plan de mântuire.

Ioan Botezătorul ştia ce cuvânt s-a împlinit în slujba lui. El a fost întrebat: „Eşti Hristosul? Eşti prorocul? Eşti Ilie?”. De trei ori a răspuns: „Nu!”. Apoi, cei care au fost trimişi să îl întrebe au vrut să ştie cine este el cu adevărat. Răspunsul lui biblic se găseşte în Ioan 1.23: „Eu”, a zis el, „sunt glasul celui ce strigă în pustie: „Neteziţi calea Domnului”, cum a zis prorocul Isaia”. Şi lui Pavel i-a fost descoperit ce verset biblic i se aplica lui, în timpul lui. În mod asemănător, fratele Branham a ştiut ce verset biblic s-a împlinit prin slujba sa. El a mărturisit despre aceasta în multe din predicile lui. Aceasta a fost piatra de poticnire pentru toţi evangheliştii. Ei erau jigniţi, chiar dacă şi-au început slujba numai după ce au participat la una din adunările fratelui Branham. Eu am informaţii de prima mână despre aceasta, căci am ajuns să îi cunosc personal pe mulţi dintre ei. Ei îl apreciau foarte mult pe omul lui Dumnezeu, în calitate de evanghelist care se ruga pentru bolnavi, recunoscând darurile deosebite ale Duhului. Ei au şi mărturisit că acest tip de slujbă nu a mai existat pe pământ din zilele apostolilor. Dar când a fost accentuat că prin ea se împlinea o făgăduinţă a Scripturii, „Iată, vă voi trimite pe proorocul Ilie, înainte de a veni ziua Domnului, ziua aceea mare şi înfricoşată…” (Mal. 4.5,6, Matei 17.11, Marcu 9.12), ei l-au respins. Şi-au împietrit inimile şi nu au fost pregătiţi să se supună sub mâna puternică a lui Dumnezeu, care împlinea o făgăduinţă dată de El, căci El este legat de făgăduinţele Sale. Ei nu au fost gata să părăsească învăţăturile şi vederile lor tradiţionale. Ei nu au vrut să îşi schimbe căile. Apoi, ei nu au avut altă alegere decât să declare că „William Branham a fost pe drumul corect la începutul slujbei sale, dar se pare că a alunecat mai târziu, către sfârşit.”

Duhurile se despart încă o dată datorită persoanei pe care Dumnezeu a ales-o, iar istoria se repetă. Acum, ei spun: „El a avut o chemare şi o slujbă deosebite la început, dar după aceea…”. La fel cum lumea nu ar fi auzit niciodată despre vreun evanghelist fără această slujbă dată de Dumnezeu, nimeni nu ar fi auzit, acum, de vreunul din fraţii din SUA, din cercul mesajului. Ei sunt ofensaţi din nou, pentru că cineva arată versetul biblic exact pe care este bazată slujba lui. Trebuie spus că dacă această slujbă nu ar fi fost fondată pe Biblie, nu ar fi avut nici un drept să existe. Alţii se plâng că el îl corectează oarecum pe proroc. Ei nu înţeleg că dacă pare că există o discrepanţă între ce a spus prorocul şi ce spune Biblia, atunci noi trebuie să mergem înapoi la Scripturi şi să vedem dacă se verifică prin cel puţin două, trei sau mai multe pasaje.

Făgăduinţa că la sfârşitul timpului de har Dumnezeu urma să trimită un proroc, înseamnă totul pentru cei aleşi. Dar, acum, de fapt, sunt în derulare trei lucruri: „cărturarii” denominaţiilor îl resping, „ierarhia” din interiorul mesajului timpului de sfârşit îl priveşte ca pe fondatorul unei noi religii, în timp ce numai cei aleşi o pun la inimă şi se întorc la credinţa părinţilor, întorcându-se la învăţăturile apostolilor aşa cum au fost ele la început. În această perioadă importantă, preocuparea este cuvântul profetic, care nu trebuie interpretat, ci mai degrabă trebuie văzut în împlinirea lui (2 Petru 1.15-21). Ascultaţi aceasta, toate popoarele: în legătură cu desăvârşirea Bisericii lui Hristos, slujba de învăţătură este tot atât de importantă acum ca şi la început (Fapte 13.1, 1 Cor. 12.28), aşa încât noi să fim aduşi înapoi la unitatea credinţei (Efes. 4.1-16) şi să nu mai fim aruncaţi încoace şi încolo de diferitele vânturi de învăţătură.

Dacă este adevărat, şi este într-adevăr, că Mesajul original al lui Dumnezeu, aşa cum a fost la început, este predicat acum pentru a chema afară şi a aşeza aceleaşi învăţături în Biserica Mireasă înainte de întoarcerea lui Isus Hristos, atunci fecioarele înţelepte trebuie să asculte ceea ce Duhul spune Bisericilor. Ele vor fi acelea care sunt botezate prin acelaşi Duh Sfânt în Trupul lui Hristos pentru a deveni adevărata biserică vie, pe care Răscumpărătorul o va înfăţişa înaintea Lui fără pată sau zbârcitură (Efes. 5.26-30). Este la fel de sigur că fecioarele neînţelepte vor trece pe lângă ceea ce Dumnezeu face şi vor continua să urmeze un conducător care se referă constant la proroc, prezentând şi propagând descoperiri speciale şi cauzând dezbinări. Toţi sunt convinşi, fie fecioare înţelepte sau neînţelepte, că au auzit chemarea Mirelui. Unii dintre ei spun că El ar fi şi venit chiar, alţii spun că El coboară lent încă de la deschiderea peceţilor. Nu va fi niciodată suficient să citezi una-ntruna ceea ce a spus prorocul, dacă Biblia nu este consultată ca autoritate finală. Aşa cum preoţimea interpretează aceeaşi Biblie în moduri atât de diferite, la fel se întâmplă acum cu cei ce tâlcuiesc afirmaţiile fratelui Branham, spre pierzarea lor (2 Petru 3.16 „ … ca şi în toate epistolele lui, când vorbeşte despre lucrurile acestea. În ele sunt unele lucruri grele de înţeles, pe cari cei neştiutori şi nestatornici le răstălmăcesc ca şi pe celelalte Scripturi, spre pierzarea lor.”). Pentru adevăraţii credincioşi, aceasta este perioada de timp pentru pregătirea lor în credinţă şi supunere, timpul unirii dintre Mire şi Mireasă în dragostea divină, în învăţăturile corecte şi în adevărata credinţă, care a fost dată sfinţilor odată pentru totdeauna (Iuda 3: „Prea iubiţilor, pe când căutam cu tot dinadinsul să vă scriu despre mântuirea noastră de obşte, m-am văzut silit să vă scriu ca să vă îndemn să luptaţi pentru credinţa, care a fost dată sfinţilor odată pentru totdeauna.”)

Prin slujba fratelui Branham a fost predicat întregul plan al lui Dumnezeu. Toate tainele ascunse au fost descoperite. Duhul Sfânt ne călăuzeşte acum în tot adevărul Cuvântului lui Dumnezeu. Acum, la sfârşitul timpului de har, la sfârşitul zilei mântuirii, înainte ca să vină Ziua Domnului şi ca soarele să se întunece, iar luna să se transforme în sânge, cuvântul profetic şi adevărata învăţătură vor conduce la scopul final în desăvârşire. Restituirea totală este parte a făgăduinţei principale pentru Biserica Dumnezeului cel viu. Înainte ca Mirele să îşi ia Mireasa acasă, ea trebuie chemată afară, ea trebuie să fie gata. Căci asta este scris despre Isus Hristos, Domnul nostru: „Dar Dumnezeu a împlinit astfel ce vestise mai înainte prin gura tuturor prorocilor Lui: că, adică, Hristosul Său va pătimi. Pocăiţi-vă dar, şi întoarceţi-vă la Dumnezeu, pentru ca să vi se şteargă păcatele, ca să vină de la Domnul vremile de înviorare, şi să trimită pe Cel ce a fost rânduit mai dinainte pentru voi: pe Isus Hristos, pe care cerul trebuie să-l primească, până la vremile aşezării din nou a tuturor lucrurilor: despre aceste vremi a vorbit Dumnezeu prin gura tuturor sfinţilor Săi proroci din vechime. În adevăr, Moise a zis părinţilor noştri. „Domnul, Dumnezeul vostru, vă va ridica dintre fraţii voştri un proroc ca mine; pe El să-L ascultaţi în tot ce vă va spune.” (Fapte 3.18-22).

A fost decizia Dumnezeului veşnic adevărat să facă din mine unul din slujitorii Lui. În repetate rânduri, El mi-a vorbit cu o voce audibilă, care de fiecare dată vine de sus, din dreapta mea. Numai o dată, pe 16 iunie 1979, chiar la crăpatul unei noi zile, am auzit vocea mânioasă a lui Dumnezeu coborând ca un tunet insuportabil, coborând vertical la dreapta mea, loviturile de tunet devenind din ce în ce mai tari şi oprindu-se la doar câţiva metri deasupra mea. Apoi, a venit sunetul a nouă cuvinte, din care fiecare era o lovitură de tunet în ea însăşi (Geneza 3.17), şi fiecare cuvânt pe care Cel Atotputernic l-a vorbit a fost pronunţat clar (Fano, Danemarca).

Acum, aş dori să mă refer la câteva trăiri care au o însemnătate pentru mine, pentru alte persoane şi, de asemenea, pentru Biserică. Sunt conştient că doar aceia care au avut trăiri adevărate cu Dumnezeu, vor fi întăriţi în credinţa lor prin aceasta. Mărturia mea nu va însemna nimic pentru aceia care nu au o legătură personală adevărată cu Domnul. Ei vor fi deranjaţi de ea. Ei ar putea gândi în ei înşişi: „Ce face el din sine însuşi?”. Ceilalţi îşi vor da seama că nimeni nu poate avea ceva decât dacă îi este dat de către Dumnezeu. Apostolul Pavel chiar a mărturisit că a fost luat în al treilea cer, în paradis (2 Cor. 12). El a făcut această mărturisire spre slava lui Dumnezeu. În ciuda acestui lucru, el a trebuit încă să sufere multe lucruri din cauza slujbei sale, aşa cum găsim consemnat în 2 Cor. 11. A fi în slujba Domnului este un fapt care poate fi însoţit de multe lucruri ca duşmănie, prigoană, suferinţă, dar şi de trăiri minunate şi binecuvântări. Prorocii şi oamenii neprihăniţi nu au fost prigoniţi şi ucişi pentru că erau răufăcători, ci pentru că ei purtau Cuvântul lui Dumnezeu. Cu toate astea, eu pot să spun: „Mulţumesc lui Hristos Isus, Domnul nostru, care m-a întărit, că m-a socotit vrednic de încredere, şi m-a pus în slujba Lui…M” (1 Tim. 1.12).

Încep mărturia mea, referindu-mă la trimiterea divină, aşa cum au făcut Avraam, Moise, apostolul Pavel şi fratele Branham:

Ultimele două lucruri pe care mi le-a poruncit Domnul au fost: „Slujitorul Meu, să nu întemeiezi biserici locale şi să nu publici propria carte de cântări” (Krefeld). Eu cred că bisericile locale sunt scripturale, dar nu este sarcina mea să întemeiez biserici în alte oraşe şi ţări. Folosirea unei cărţi de cântări este un obicei în toate bisericile, iar noi facem la fel. Totuşi, eu nu trebuie să public una. Domnul mi-a spus direct: „căci este semnul unei denominaţii”. Aceasta este cât se poate de adevărat. Fiecare biserică, fiecare denominaţie are propria ei carte de cântări, chiar şi diferitele grupuri din cadrul mesajului timpului de sfârşit.

• „Slujitorul Meu, ridică-te şi citeşte 2 Timotei 4, căci vreau să îţi vorbesc…” (Marsilia). După serviciul din seara precedentă, mi s-a adresat o întrebare despre cele şapte tunete. În acel moment nu avem nici un răspuns. În dimineaţa următoare, Domnul Însuşi mi-a dat răspunsul din Scripturi: „ … propovăduieşte Cuvântul, stăruieşte asupra lui la timp şi ne la timp, mustră, ceartă, îndeamnă cu toată blândeţea şi învăţătura”. După citirea acestui text, mi-am pus Biblia pe măsuţă, mi-am ridicat mâinile şi am spus: „Doamne scump, aşa de sigur precum Tu mi-ai poruncit să citesc acest pasaj biblic, la fel de sigur este că tot ce au spus cele şapte tunete nu este scris în Cuvântul lui Dumnezeu. De aceea, nici nu poate fi predicat despre ele”. Aceasta este AŞA VORBEŞTE DOMNUL. Adevăraţii slujitori ai lui Dumnezeu sunt obligaţi să citească şi să păzească numai cuvintele scrise în ea (Apoc. 1.1-3). Toate lucrurile care circulă sub denumirea „cele şapte tunete” sunt erezii nimicitoare, chiar dacă citatele din predicile fratelui Branham sunt folosite în mod greşit. Acestea sunt speculaţii, nu descoperiri. Nimeni nu are dreptul să adauge un singur cuvânt la cuvintele prorociei din această carte (Apoc. 22.18-21). Oricine o face totuşi, se descalifică pe sine însuşi.

• „Slujitorul Meu, când va începe ultima mişcare, Eu îţi voi vorbi din nou, căci atunci Duhul Meu va fi sfinţit în tine…” (Krefeld). Oraşul Zurich a fost menţionat în această trăire. Eu cred că Dumnezeu cerului va face o lucrare scurtă şi puternică la care vor fi părtaşi adevăraţii credincioşi. „Căci Domnul va împlini pe deplin şi repede pe pământ cuvântul Lui” (Rom. 9.28).

• Vedenia cu câmpul de grâu şi combina a fost extraordinară. Această trăire a fost mult timp ţinta batjocoritorilor. Cu mulţi ani în urmă, cineva din Hamburg a scris o broşură cu titlul „Dosarul combina”. În această broşură, el m-a descris ca antihrist şi m-a batjocorit într-un mod usturător. Eu declar cu sinceritate înaintea Dumnezeului Atotputernic numai ce am văzut şi auzit. Am fost luat în Duhul într-un câmp de grâu, foarte mare şi răscopt. Am văzut spicele aplecate, arse deja de soare. Eu ştiu că de-a lungul întregului timp de har sămânţa Cuvântului este semănată şi că în fiecare epocă a Bisericii este adusă înăuntru o recoltă de suflete. Dar Scriptura vorbeşte, de asemenea, despre ce se va întâmpla chiar la sfârşit (Matei 3.12; ş.a.). În Apocalipsa 14.15 citim: „Şi un alt înger a ieşit din Templu, şi striga cu glas tare Celui ce şedea pe nor: „Pune secera ta şi seceră: pentru că a venit ceasul să seceri, şi secerişul pământului este copt”. Am observat că acolo, pe întregul câmp de grâu, nu erau ciulini, şi am ştiut în duhul meu că neghina a fost deja scoasă afară, aşa cum este scris: „Lăsaţi-le să crească amândouă împreună până la seceriş; şi, la vremea secerişului, voi spune secerătorilor: „Smulgeţi întâi neghina, şi legaţi-o în snopi, ca s-o ardem, iar grâul strângeţi-l în grânarul meu” (Mat. 13.30). Apoi, am privit la stânga mea şi am văzut o combină nou-nouţă. În acel moment Domnul a vorbit cu o voce poruncitoare: „Slujitorul Meu, combina îţi este destinată ţie pentru a aduce recolta înăuntru. Nu a folosit-o nimeni niciodată…”. Imediat am mers şi am urcat în combină. Apoi a început să se întunece. Pe când mă uitam spre cer, se părea că avea loc o luptă în nori. Eu am spus: „Doamne scump, este prea târziu, nu pot să aduc recolta înăuntru. Judecăţile lovesc pământul”. În momentul următor, soarele, în toată puterea lui, a despicat norii, strălucind peste întregul câmp de grâu. Imediat am mişcat manetele combinei şi am început să aduc recolta înăuntru. Tocmai încheiasem ultima parte când cerul s-a întunecat din nou, auzindu-se numai tunete şi zgomot.

• „Slujitorul Meu, anulează-ţi călătoria în India!” (Krefeld). Eu ridicasem deja biletele de la agenţia de voiaj şi urma să decolez în acea vineri. Avionul pentru care aveam rezervate biletele la zborul de la Bombay la Madras, a luat foc în zbor, imediat după decolare, s-a prăbuşit, şi toţi cei 96 de pasageri de la bord şi-au pierdut viaţa.

• „Slujitorul Meu, te-am rânduit conform Matei 24.45-47, ca să împarţi hrana la vremea potrivită” (Edmonton). Acesta a fost răspunsul venit de pe buzele Domnului, care veghează asupra Cuvântului Său ca să îl împlinească.

• „Slujitorul Meu, când se vor deschide graniţele, atunci Eu voi chema afară Mireasa din ţările din estul Europei…” (Krefeld). În această vedenie stăteam pe o platformă într-o sală de ospeţe foarte mare. Oamenii veneau înăuntru pe intrarea principală şi îşi ocupau locurile. Am privit în jur şi am văzut că multe scaune sunt încă libere. În următorul moment, Vocea a vorbit, venind de deasupra candelabrului sub care stăteam eu: „Când se întâmplă aceasta, întoarcerea Mea este foarte, foarte aproape!”. Apoi, am privit la stânga mea şi am observat deschizându-se ieşirea de urgenţă şi intrând, într-un fel ordonat, grupurile individuale din ţările est-europene. Fratele conducător al fiecărui grup a venit pe platformă, mi-a strâns mâna şi a mers în continuare cu grupul pentru a-şi ocupa locurile. După ce a venit ultimul grup, am mai privit o dată în jur şi am văzut că fiecare scaun era acum ocupat. Această experienţă am avut-o cu 13 ani înainte de căderea zidului Berlinului şi de deschiderea graniţelor Europei de est. În acel timp, nimeni nu credea că blocul estic va fi desfiinţat şi că va avea loc unificarea Germaniei şi a Europei.

• „Slujitorul Meu, du-te pe parcela vecină şi închină-Mi-o Mie…” (Krefeld). Porţiunea aceea de teren fusese un lagăr pe timpul celui de-al doilea război mondial şi încă mai avea un gard de 2.3 metri înconjurat în partea de sus cu sârmă ghimpată. Eu am intrat prin portiţa care ducea către centrul comercial, am ocolit, am îngenuncheat în tufişuri şi am închinat terenul acela Dumnezeului cerului, pentru Biserica Lui de pe pământ.

• „Slujitorul Meu, du-te la R. T., ia cu tine pe bătrâni şi citeşte-i cuvântul adresat de prorocul Isaia lui Ezechia. El se va face bine”(Krefeld). Domnul mi-a vorbit după adunare, când am ieşit afară, lângă bătrânul cireş care era la graniţa între cele două parcele. Noi am făcut aşa cum a poruncit Domnul şi Dumnezeu Şi-a confirmat Cuvântul.

• „Slujitorul Meu, du-te, vorbeşte Cuvântul, pentru ca femeia credincioasă să nu rămână de ruşine în faţa soţului ei necredincios”(Krefeld). O scumpă soră venise la adunare cu o maşină nou-nouţă, care nu avea nici 1000 de kilometri pe contorul de bord şi maşina ei nu mai pornea. Unii dintre fraţii noştri care se pricepeau, fiind experţi la serviciul de asistenţă rutieră, au făcut tot ce-au putut, dar n-au mai putut-o porni. Eu umblam prin camera de rugăciune când glasul Domnului a spus: „Slujitorul Meu, du-te şi vorbeşte Cuvântul…”. Nimeni nu îşi poate închipui câtă siguranţă şi ce absolut aduce cu sine cuvântul venit direct de pe buzele Domnului. Am ieşit afară, m-am dus la sora care mai era cu unii dintre fraţi, şi am spus: „Întoarce-te în maşină şi porneşte motorul, căci aşa a vorbit Domnul…”. Sora a răspuns: „Dar noi am încercat totul…”. Eu am întrerupt-o: „Nu vorbi, ci mergi şi fă cum ţi s-a spus în Numele Domnului…”. Ea a făcut aşa şi maşina a pornit la prima cheie. Apoi ea a mers acasă, pe o distanţă de circa 250 km, fără nici un incident. În dimineaţa următoare, soţul ei, un medic, a vrut să meargă la spital, dar maşina n-a mai pornit. A trebuit să fie remorcată la service. Pompa de alimentare cu combustibil era ruptă şi a trebuit să fie înlocuită cu una nouă. Un slujitor al lui Dumnezeu poate să aibă slujba Cuvântului vorbit numai dacă Domnul vorbeşte mai întâi.

• Sâmbătă, 18 noiembrie 1978, la ora 10:00, Domnul mi-a vorbit pe când eram în biroul Centrului de Misiune: „Slujitorul Meu, cercetează în cartea Faptelor Apostolilor ca să vezi dacă a fost vreodată rânduit pentru slujbă un bărbat împreună cu soţia lui”. M-am întors spre dreapta, mi-am luat Biblia şi am început să citesc în Faptele Apostolilor. Imediat am observat că până şi cei şapte diaconi au fost chemaţi fără soţiile lor. Prin acest îndemn direct, Dumnezeu Însuşi, care m-a înştiinţat să cercetez Faptele Apostolilor, a demascat o prorocie mincinoasă dată în Bremen în iunie 1976. Eu sunt obligat să urmez pentru totdeauna exemplul original şi modelul vremurilor apostolice.

• Am fost luat afară din trup şi am avut experienţa răpirii. Am văzut Cetatea Sfântă coborându-se (spitalul din Krefeld). În decembrie 1980 am fost într-o călătorie misionară în Africa. Într-o noapte în Accra, Ghana, am fost înţepat de patru ori de ţânţarul Anofel. După ce m-am întors acasă, chiar înaintea Crăciunului, mă simţeam deja foarte slăbit. Pe 1 ianuarie 1981, am fost dus la spital cu ambulanţa. După un control s-a descoperit că aveam malarie tropicală în stare avansată. Pe 3 ianuarie 1981, l-am auzit pe prof. dr. Becker, şeful echipei medicale care stătea în jurul meu, spunând: „Este prea târziu, prea târziu. Nu se mai poate face nimic. Nici un medicament, nici o transfuzie de sânge nu va mai fi de ajutor acum”. Eu nu mai puteam să vorbesc, dar încă mai puteam să aud. După ce doctorii m-au abandonat şi m-au lăsat să mor, căci eram distrus de febră şi eram din ce în ce mai slăbit, fratele meu, Artur, a stat lângă patul meu şi a spus cu voce tare: „Isus Hristos n-a fost biruitor numai pe Calvar, ci El este biruitor şi în acest salon”. În ciuda acestui fapt, eu am simţit că mă apropiam de sfârşit şi singura mea grijă era: „Doamne iubit, cum stau eu în faţa Ta?”. Chiar atunci am fost luat din trupul meu, spre cerul albastru, unde am văzut o mare mulţime îmbrăcată în alb. Toţi erau tineri (Iov 33:25). Primul rând, în care mă aflam şi eu, era format din fraţi. Surorile aveau păr lung care li se revărsa pe spate. De reţinut a fost culoarea diferită a părului lor. În chip maiestuos noi am fost duşi din ce în ce mai sus. Apoi am văzut o linie orizontală de despărţire, asemănătoare cu aceea care se vede deasupra norilor când răsare soarele. Eu am ştiut în Duhul că eram duşi să-L întâlnim pe Domnul în văzduh. Am privit în sus şi am văzut Sfânta Cetate coborând pe linia aceasta de despărţire. Era ceva maiestuos, glorios. Valuri de slavă treceau prin acel trup ceresc. Eu am ştiut: aceasta este răpirea. Doresc să mă opresc aici şi să mai amintesc doar dezamăgirea pe care am simţit-o când m-am reîntors în trupul meu.

• „Slujitorul Meu, strânge-Mi poporul, pe toţi cei care au făcut legământul cu Mine prin jertfă…” (Krefeld). Aceasta s-a întâmplat pe 28 decembrie, când Domnul mi-a adresat aceste cuvinte. Eu am fost surprins că în Scripturi există de fapt două locuri care spun acest lucru: Psalmul 50:5 şi Deuteronom 4:10. Toţi copiii lui Dumnezeu cred făgăduinţele şi confirmă legământul lor cu Dumnezeu, legământ pe care El l-a încheiat cu noi prin Isus Hristos, Domnul nostru. Acesta s-a făcut prin jertfă. Iar acum, poporul lui Dumnezeu este strâns ca să audă cuvintele Domnului.

• Am fost luat din trup, în cer. Poate era în Hotelul Paradis (Varna, Bulgaria). Lumina era formată din culori ale curcubeului, care se mişcau armonios, ca şi cum ar fi fost vii. Am ştiut în Duhul că scaunul de domnie era la dreapta mea, de unde strălucea lumina care părea amestecată cu foc. La stânga mea era un cor bărbătesc ce privea spre scaunul de domnie şi cânta Psalmul 34 în limba germană, conform traducerii Luther. Cuvintele „Îngerul Domnului tăbărăşte în jurul celor ce se tem de El, şi-i scapă din primejdie” au fost urmate de acest interludiu: „Îngerul Domnului este acum aici!”. După ce s-a cântat: „Gustaţi şi vedeţi ce bun este Domnul! Ferice de omul care se încrede în El!”, corul a cântat cu toate glasurile tremurând: „Domnul este acum aici!”.

Aş putea continua să împărtăşesc experienţele preţioase pe care le-am avut de-a lungul anilor. Pentru fiecare din acele trăiri Îl pot lua pe Dumnezeu ca martor în Numele lui Isus Hristos. Cuvântul şi întregul plan al lui Dumnezeu n-au fost descoperite niciodată înainte în ansamblu şi într-o asemenea claritate cum sunt în timpul nostru. Într-adevăr, Dumnezeu a descoperit apostolilor şi prorocilor Săi ceea ce a hotărât pentru ai Săi înaintea întemeierii lumii (Ef. 3), iar în aceste vremuri din urmă ne-a descoperit-o şi nouă.

Călăuzirea lui Dumnezeu în ultimii patruzeci de ani

Israel a călătorit patruzeci de ani prin pustie şi apoi s-a oprit înainte de a intra în Ţara făgăduită. Cuvântul lui Dumnezeu era în chivotul legământului. Sfârşitul a fost însă ruşinos. Lucrul acesta este uluitor: apostolul Pavel compară Israelul cu Biserica din vremea sfârşitului: „Aceste lucruri li s-au întâmplat ca să ne slujească drept pilde, şi au fost scrise pentru învăţătura noastră, peste care au venit sfârşiturile veacurilor” (1 Cor. 10:1-13). Nu este ciudat? Atunci, în trecut, poporul lui Dumnezeu a ratat destinaţia finală în ciuda Stâlpului de foc şi a Stâncii lovite, etc., etc. Neascultarea, cârtirea şi idolatria au fost căderea lor. Toţi cei ce au ieşit afară cu Moise şi erau de parte bărbătească, au fost tăiaţi împrejur. Şi totuşi ei toţi au murit, în ciuda tăierii lor împrejur, pentru că „nu ascultaseră de glasul Domnului” (Ios. 5:6b). Numai generaţia nouă, care a fost tăiată împrejur, a intrat în Ţara făgăduită. Apoi Căpetenia oştirii Domnului i s-a arătat lui Iosua, cu o sabie în mână (Ios. 5: 13-15) şi biruinţa s-a descoperit. Astăzi trebuie să întrebăm: „Cine a crezut în ceea ce ni se vestise? Cine a cunoscut braţul Domnului?” (Isa. 53:1). Cine a ascultat de evanghelie? (Rom. 10:16) Cine a avut experienţa tăierii împrejur a inimii lui (Rom. 2:28-29)? Cine a trăit înnoirea prin Duhul Sfânt (Col. 2:11)? Începutul, întoarcerea la Dumnezeu, este importantă, însă după aceea trebuie să rezistăm testului timpului în credinţă şi ascultare, înainte ca, în cele din urmă, să ajungem la ţintă, după ce am împlinit voia lui Dumnezeu (Evrei 10:36). Generaţia nouă a trăit intrarea biruitoare în Ţara făgăduită. Acelaşi lucru este valabil acum pentru copiii făgăduinţei care cred Cuvântul făgăduinţei (Rom. 9:6-10; Gal. 4:28-29). Ei nu se opresc la lucrurile care s-au întâmplat acum 40, 50, 60 sau 100 de ani. Ei nu se învârt în cerc, ci au parte de ceea ce lucrează Dumnezeu acum.

Împreună cu toţi aceia care cred mesajul dumnezeiesc, noi privim înainte încurajaţi, întăriţi de binecuvântările minunate ale celor patruzeci de ani care au trecut, binecuvântări pe care Dumnezeu le-a dăruit prin harul Său în întreaga lume. Duşmanul, însă, s-a întors împotriva celor aleşi. Domnul i-a spus odinioară lui Petru: „Simone, Simone, Satana v-a cerut să vă cearnă ca grâul” (Luca 22:31). Noi nu ne-am aşteptat la acest lucru, dar s-a întâmplat.

În aprilie 1974, am inaugurat clădirea bisericii care fusese construită pe parcela de teren arătată de Dumnezeu într-o vedenie. La sfârşitul anilor 1970 noi am trăit multe binecuvântări şi prezenţa lui Dumnezeu, mai ales în biserica locală din Krefeld. Darurile Duhului Sfânt erau prezente şi se întâmplau lucruri supranaturale. Veneau oameni din alte oraşe, ca să asculte Cuvântul. În acelaşi timp eu am putut să merg lunar în călătorii misionare ca să duc preţiosul mesaj până la marginile pământului. La mijlocul anilor 1970, anul 1977 a fost foarte puternic subliniat ca fiind anul când se va sfârşi timpul harului. Fratele Branham amintise de câteva ori anul 1977 în legătură cu vremea sfârşitului, dar niciodată nu a stabilit o dată. Fraţi care au crezut că fiecare afirmaţie făcută de fratele Branham trebuia privită ca „Aşa vorbeşte Domnul”, au ajuns la concluzia că în 1977 se va sfârşi timpul harului.

În conformitate cu lucrările suverane ale lui Dumnezeu, care hotărăşte singur timpul şi ceasul, i-a plăcut Domnului să mă îndrume pe 6 iulie 1976, într-o direcţie a cărei punere în aplicare a fost foarte criticată în unele cercuri ale mesajului timpului de sfârşit. Tocmai mersesem în jurul părţii de vest a bisericii, întunericul începuse să se lase, când am auzit glasul poruncitor al Domnului: „Slujitorul Meu, du-te pe terenul vecin. Dedică-Mi-l Mie şi construieşte pe el, căci vor veni oameni din multe naţiuni, care vor trebui găzduiţi”. Detaliile acestei porunci sunt în general cunoscute. Luni, 19 iulie 1976, am vorbit cu proprietarul. El mi-a explicat ce planuri de viitor are cu acest teren, şi a spus: „Pur şi simplu nu vi-l pot vinde”. Eu am încheiat discuţia cu următoarele cuvinte: „Domnule Tölke, să ţineţi minte, Domnul Dumnezeu Şi-a pus mâna pe terenul dumneavoastră, din vecinătatea parcelei noastre, pe care este construită biserica”.

Peste trei săptămâni, pe 9 august 1976, proprietarul m-a sunat mai devreme de ora 8 dimineaţa, şi a spus: „Pastor Frank, eu trebuie să vă vând proprietatea aceea. Când putem merge la notar?”. Contractul a fost semnat pe 12 august 1976. Prin cumpărarea acelei bucăţi de teren şi prin construcţia care a urmat, noi de fapt am contrazis învăţătura care susţinea că sfârşitul va fi în 1977. Când a început să se materializeze prima clădire, fratele Paul Schmidt a venit la mine, pe acel teren, şi a spus: „Frate Frank, clădirea aceasta nu va ajunge nici pentru jumătate din oamenii ce vor veni”. Dimineaţa următoare mi-am deschis Biblia şi ochii mi-au căzut pe textul din 2 Cron. 14:6, unde traducerea germană a Bibliei spune: „Au ridicat clădiri şi au reuşit”. Pentru mine a fost o încurajare din partea Domnului. Astfel au fost ridicate două clădiri în anii 1977/78. Eu pot să spun cu conştiinţa împăcată că am făcut toate aceste lucruri după porunca şi Cuvântul Domnului, aşa cum a spus Noe în Geneza 6.22, cum a spus Moise în Exod 40:16 şi Ilie în 1 Împ. 18.

După ce am făcut ce a poruncit Domnul şi clădirile au fost gata să găzduiască vizitatorii, Satana a făcut tot ce i-a stat în putinţă ca să împiedice împlinirea celor spuse de Dumnezeu. Sigur că n-a reuşit, şi acest lucru dovedeşte că aceasta este într-adevăr lucrarea lui Dumnezeu. Israelul şi adevărata Biserică au fost întotdeauna ţintele duşmanului. Ierusalimul a fost atacat şi distrus de nouăsprezece ori. Chiar şi acum interesul nu este pentru Tel Aviv sau Haifa, ci pentru Ierusalim, cetatea lui Dumnezeu. La fel, nu orice biserică, ci adevărata Biserică a Dumnezeului Celui viu este ţinta specială a duşmanului şi câmpul de luptă duhovnicească de astăzi. Conform Apoc. 12, la sfârşit balaurul va sta înaintea femeii şi va încerca să mănânce copilul de parte bărbătească, înainte ca acest copil să fie luat în slavă, el fiind rânduit să cârmuiască neamurile (Apoc. 2:26-29).

Deodată duşmanul a răstălmăcit ceea ce poruncise Domnul şi a spus: „Trebuie să înceteze conducerea lui Frank, Russ, Schmidt”, pentru că se zicea că Dumnezeu hotărâse deja alţi fraţi. Şi într-adevăr, doi dintre ei au venit în faţă şi au păşit pe platformă. Atunci s-a spus: „Tu nu eşti chemat de Dumnezeu, ci de Satana. Aceasta este lucrarea ta, nu a lui Dumnezeu, şi de aceea trebuie nimicită”. Intenţia declarată a duşmanului a fost ca prin această lovitură să submineze autoritatea celui ce poartă Cuvântul şi, la fel, să distrugă încrederea bisericii în cei doi fraţi puşi de Dumnezeu alături de el. Fratele Branham a spus: „Aveţi grijă. Dacă vorbiţi împotriva fratelui vostru, vă faceţi vinovaţi. Nu trebuie să-i înfigi unui om un cuţit în spate ca să-l omori; poţi să-i distrugi reputaţia şi astfel l-ai omorât, i-ai nimicit influenţa. Vorbeşte împotriva păstorului, spune ceva rău despre el şi este ca şi cum l-ai fi împuşcat; dacă spuneţi ceva rău despre el, acest lucru îi va distruge influenţa pe care o are asupra oamenilor, iar voi vă faceţi astfel vinovaţi” („Evrei cap. VII, part. II, Rânduiala în Biserică, 22.09.1957). Satana a avut un scop: el a vrut să pregătească scena în biserica locală şi în întreaga lume, pentru aceia care dau mai departe răstălmăcirile şi învăţăturile lui stricate. De aceea, el a căutat mai întâi să distrugă încrederea în acela care poartă adevăratul Cuvânt al lui Dumnezeu.

Până în ziua de azi rămâne aşa cum a spus Domnul cu un glas poruncitor cu mulţi ani în urmă: „Slujitorul Meu, dedică-mi ca bătrâni pe Leonard Russ şi pe Paul Schmidt…”. Slujba acestor doi fraţi a fost o binecuvântare în biserica locală şi în multe alte ţări, timp de peste patruzeci de ani. A fost acelaşi glas poruncitor al Domnului, care în 1975 m-a îndrumat să cumpăr această parcelă şi să construiesc pe ea. Cele două clădiri mari au fost construite şi de-a lungul celor patruzeci de ani care au trecut am putut să găzduim între trei şi patru sute de oameni care au venit din lumea întreagă, în primul sfârşit de săptămână din fiecare lună.

Tot iadul se ridicase să împiedice planul lui Dumnezeu din vremea sfârşitului, atunci când acest plan se afla în faza cea mai importantă, şi să nimicească prin orice mijloace lucrarea Lui. Atacul principal, după cum era de aşteptat, a fost îndreptat împotriva celui ce poartă Cuvântul. În lumea întreagă au fost răspândite bârfe, care au întrecut orice măsură şi orice ar putea înţelege o fiinţă raţională, lucruri imposibil de repetat aici. A fost lansat un atac pentru ruinarea reputaţiei cum nu se mai pomenise înainte, cu scopul de a provoca moartea duhovnicească multor suflete. Toţi cei care s-au supus acelor duhuri nimicitoare, cred şi răspândesc până în ziua de azi aceeaşi bârfă. Ei nu se gândesc nici o clipă la faptul că încalcă intenţionat una dintre porunci: „Să nu mărturiseşti strâmb împotriva aproapelui tău”(Ex. 20:16). În Rom. 1:30, citim despre „bârfitori, urâtori de Dumnezeu”. În 1 Cor. 5:9-12 aflăm cu cine sunt comparaţi aceşti oameni.

Omorârea copiilor la naşterea lui Moise şi, de asemenea, la naşterea Mântuitorului nostru, s-a făcut local, s-a limitat la regiunea aceea. Satana este un mincinos şi un ucigaş de la început (Ioan 8:44), Cain a fost şi el un ucigaş (1 Ioan 3:12), şi la fel este orice credincios care-şi urăşte fratele, fără nici o excepţie. Aşa vorbeşte Cuvântul lui Dumnezeu: „Oricine urăşte pe fratele său, este un ucigaş; şi ştiţi că nici un ucigaş n-are viaţa veşnică rămânând în el” (1 Ioan. 3:15). Toţi aceia care au fost duşi în rătăcire de atunci, şi care nu au dorinţa să asculte Cuvântul veşnic al lui Dumnezeu, vor fi dezamăgiţi în ziua aceea. Oricine nu primeşte dragostea pentru adevăr în clipa decisivă, este condamnat să creadă minciuna. Compromisul nu este posibil. Oricine-şi deschide inima spre ceea ce spune Satana, şi-o închide de la sine pentru ceea ce a spus Dumnezeu. Lumina şi întunericul, viaţa şi moartea, sunt separate una de alta pentru totdeauna.

Acum trebuie să ne întrebăm cu toţii înaintea lui Dumnezeu dacă avem voie „să corectăm” hotărârea Lui. Are vreun om dreptul să ceară înlăturarea celor doi fraţi, bătrânii numiţi printr-o poruncă dumnezeiască? A fost corect că am construit clădirile după Cuvântul Domnului, ca să găzduim vizitatorii, sau din contră, a fost corect să li se spună după adunare, celor ce veniseră aici în acel prim sfârşit de săptămână din mai 1979, să meargă cu toţii acasă căci „aici totul s-a sfârşit pentru totdeauna”? Aceasta este o decizie pe lângă care nu poate trece nimeni şi are consecinţe personale pentru veşnicie. Nu vă înşelaţi, Dumnezeu nu se lasă batjocorit!

Cei ce au rămas neclintiţi şi credincioşi nu pot înţelege cum de fraţi şi surori care au ascultat aici Cuvântul lui Dumnezeu, care au fost mântuiţi şi vindecaţi şi au avut trăiri cu Domnul, care au fost botezaţi şi ani de zile au luat parte la Cina Domnului, dintr-o dată le-au întors spatele cu o duşmănie amară, evitând orice legătură. Orice credincios autentic ar trebui să înţeleagă faptul că Isus Hristos a înlăturat zidul de despărţire şi a nimicit duşmănia. Prin El avem răscumpărarea, împăcarea şi iertarea tuturor păcatelor noastre. „Căci El este pacea noastră, care din doi a făcut unul, şi a surpat zidul de la mijloc care-i despărţea, şi, în trupul Lui, a înlăturat vrăjmăşia dintre ei, Legea poruncilor, în orânduirile ei, ca să facă pe cei doi să fie în El însuşi un singur om nou, făcând astfel pace; şi a împăcat pe cei doi cu Dumnezeu într-un singur trup, prin cruce, prin care a nimicit vrăjmăşia” (Efes. 2:14-16).

Oricine ştie că ura şi nimicirea nu pot veni niciodată de la Dumnezeu. Există numai o posibilitate din două: fie că adevărul este ceea ce a hotărât Dumnezeu şi ceea ce încă se mai poate vedea în acest Centru de Misiune, fie ceea ce a vrut să facă Satana, care se arată întotdeauna ca un înger de lumină.

În primul sfârşit de săptămână al fiecărei luni, la Centrul de misiune vin până la nouă sute de oameni din lumea întreagă ca să audă Cuvântul lui Dumnezeu şi să fie hrăniţi duhovniceşte. Predicile ţinute în limba germană sunt traduse simultan în douăsprezece limbi, astfel că toţi cei prezenţi pot auzi vestirea Cuvântului în propria lor limbă. În acelaşi timp, fraţi şi surori din toată lumea pot fi alături de noi prin intermediul Internet-ului, şi pot asculta în direct vestirea. Acestea sunt realităţi ce nu pot fi tăgăduite şi care vorbesc de la sine. Se ridică întrebarea: Cum se poate ca cei ce locuiesc în oraşul acesta şi care au auzit despre chemare şi însărcinare, să treacă cu dispreţ pe lângă locul ales de Dumnezeu însuşi? Ei nu resping un om, ci pe Dumnezeu Însuşi, care face toate lucrurile conform planului Său de mântuire. La ce le foloseşte să vorbească despre mesaj, despre proroc, despre răpire? Să fie aceasta dragostea desăvârşită despre care vorbeau apostolul Pavel şi fratele Branham, care nu va pieri niciodată şi în cele din urmă va intra în slavă?

Oricine tăgăduieşte binecuvântările adunărilor minunate pe care le-am avut în anii 1970, pe care noi le-am trăit prin puterea lui Dumnezeu, este în pericol de a huli Duhul Sfânt. Răzvrătirea a avut loc numai atunci când voinţa personală a cuiva s-a ridicat deasupra ungerii, deasupra Cuvântului şi a voii lui Dumnezeu. Oricine compară sincer ceea ce a spus Însuşi Domnul cu ceea ce a răspândit Satana sub o inspiraţie falsă, îşi va da seama repede ce este adevărat şi ce s-a împlinit. Din această lecţie mare noi toţi trebuie să învăţăm pentru viitor. La sfârşit noi avem nevoie de darul deosebirii şi trebuie să ne rugăm pentru acesta. Orice spune Dumnezeu va fi în conformitate cu Cuvântul Său şi întotdeauna slujeşte spre zidirea Bisericii. Ceea ce face şi răspândeşte duşmanul va duce întotdeauna la distrugere. Dumnezeu Îşi foloseşte numai slujitorii Lui. Duşmanul îl alege pe acela care are cea mai mare influenţă şi prin acesta caută să producă paguba cea mai mare. Satana, pârâşul fraţilor, a încercat să nimicească într-o zi ceea ce a fost zidit de-a lungul multor ani cu ajutorul lui Dumnezeu.

Scriptura nu poate fi desfiinţată

În ciuda chemării lor dumnezeieşti, bărbaţii lui Dumnezeu au rămas totuşi oameni, deşi au fost numiţi dumnezei (Ps. 82:6; Ioan 10:34). Partea divină din ei era Cuvântul, prin care ei s-au făcut părtaşi firii dumnezeieşti, cum este şi cazul nostru (2 Pet. 1:3-11). Imediat după această afirmaţie, Domnul a spus: „ … Scriptura nu poate fi desfiinţată” (Ioan. 10:35). Într-adevăr, Scriptura nu poate fi desfiinţată niciodată. Chemările şi alegerea mai dinainte din partea lui Dumnezeu sunt finale, ireversibile şi valabile pentru totdeauna – aşa învaţă Sfânta Scriptură (Rom. 8:28-39; Ef.1; ş.a.). Scriptura nu putea fi desfiinţată pentru că Noe a băut odată prea mult vin (Gen. 9). Noe a căpătat milă înaintea lui Dumnezeu, aşa este scris, şi asta este ceea ce contează. El a rămas propovăduitorul neprihănirii. El putea fi respins şi batjocorit, dar nimeni nu-i putea spune să se dea la o parte. Domnul însuşi a propovăduit în Locuinţa morţilor celor ce n-au crezut mesajul lui Noe şi au rămas neascultători. Fiii lui Dumnezeu erau printre ei (Gen. 6). În locuinţa morţilor a fost prea târziu ca sufletele lor să mai fie mântuite (1 Pet. 3:18-22). Aşa vorbeşte Domnul: „Ce s-a întâmplat în zilele lui Noe, se va întâmpla la fel şi în zilele Fiului omului…” (Luca 17:26).

Lui Avraam nu i s-ar fi putut porunci să se dea de-o parte pentru că a fost cu Agar şi după aceea s-a căsătorit cu Chetura. Scriptura spune: „Te-am rânduit să fii tatăl multor neamuri…înaintea lui Dumnezeu, în care a crezut, care învie morţii…”(Rom. 4:17).

Scriptura n-a putut fi desfiinţată când Moise şi-a luat ca soţie o femeie etiopiană. Maria şi Aaron nu aveau nici un drept să vorbească împotriva fratelui lor, Moise (Num. 12:1). La fel şi Core, Datan şi Abiram – batjocoritorii – nu aveau dreptul să-i ceară lui Moise să se dea la o parte şi să influenţeze întreaga biserică pentru a se întoarce împotriva lui şi a provoca o dezbinare (Num. 16). Scriptura nu a putut fi desfiinţată pentru că David a preacurvit. Dumnezeu nu spusese nimic în lege despre poligamie. El doar a spus: „Dacă-i va lua o altă nevastă…” (Exod 21:10). Domnul a mai spus: „Dacă un om, care are două neveste…” (Deut. 21:15). Dar apoi El a spus: „Dacă se va găsi un bărbat culcat cu o femeie măritată, să moară amândoi…” (Deut. 22:22). Căsătoria se află sub protecţia directă a lui Dumnezeu, la fel şi familia. David a preacurvit şi conform legii ar fi trebuit ucis cu pietre împreună cu Batşeba. David a călcat două porunci: „Să nu ucizi” şi „Să nu preacurveşti”. David a fost un preacurvar pentru că a luat nevasta lui Urie şi a fost un ucigaş pentru că l-a ucis pe soţul ei. Mulţumiri lui Dumnezeu că mie nu mi se potriveşte niciunul dintre aceste exemple.

Scriptura nu a putut fi desfiinţată. David a rămas un proroc, David a rămas împărat şi tot ceea ce a spus el ca proroc prin Duhul s-a împlinit şi se va împlini. În orice caz, rămâne pentru totdeauna adevărat că Dumnezeu a făcut pentru Adam numai o singură Eva, şi aşa cum scrie Pavel: „ … fiecare bărbat să-şi aibă nevasta lui, şi fiecare femeie să-şi aibă bărbatul ei” (1 Cor. 7). Cine ar îndrăzni să-l condamne pe David şi să refuze să citească Psalmii, câtă vreme este scris: „Ferice de omul, căruia nu-i ţine în seamă Domnul nelegiuirea, şi în duhul căruia nu este viclenie!” (Ps. 32:2)? Iertarea tuturor călcărilor de lege este atât de desăvârşită, încât Domnul nu-şi mai aduce aminte de păcate. A pune pe cineva la stâlpul infamiei din pricina călcărilor sale de lege, înseamnă a-l huli pe Dumnezeu şi a călca în picioare sângele Mielului, sângele Noului Legământ, şi a-L face de ruşine pe Hristos cel răstignit.

În viaţa firească nici chiar slujitorii lui Dumnezeu n-au reuşit întotdeauna să facă voia bună, plăcută şi desăvârşită a lui Dumnezeu. Uneori s-a făcut voia îngăduită a lui Dumnezeu. Cu toate acestea, Cuvântul pe care l-au primit ei şi pe care ni l-au lăsat nouă este acum şi pentru totdeauna Cuvântul desăvârşit al lui Dumnezeu. Dumnezeu, care ştie toate lucrurile, a ales atunci când şi-a chemat slujitorii. Lui Isus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, i S-a dat titlul de onoare „Fiul lui David”. Cine-ar îndrăzni să pună la îndoială hotărârile lui Dumnezeu? O asemenea persoană fie că este stăpânită de duhuri rele, fie că este lepădată de Dumnezeu. Despre astfel de dispreţuitori se vorbeşte în Fapte 13:41: „Uitaţi-vă, dispreţuitorilor, miraţi-vă şi pieriţi; căci în zilele voastre, am să fac o lucrare…”. Lucrul important astăzi este lucrarea lui Dumnezeu, chiar dacă duşmanul face tot ce poate pentru a i se împotrivi. Isus a biruit totul. El nu va lăsa ca porţile Locuinţei morţilor să biruiască adevărata Biserică. Dispreţuitorii vor găsi totdeauna ceva de care să se lege; ei vor încerca să provoace o răscoală împotriva celor ce au o slujbă dată de Dumnezeu. Ei se vor furişa în Biserica chemată afară (Gal. 2:4) şi vor pretinde că au şi ei o slujbă.

Chiar şi în ziua de azi ei spun: „Toată biserica este sfântă. Fiecare frate are o chemare. Toţi au o slujbă”. Ei îi acuză pe cei puşi de Dumnezeu spunând: „De unde ai tu această autoritate? Tu arunci praf în ochii oamenilor”. Dar lucrurile stau exact invers. O chemare dumnezeiască include ceea ce i s-a spus apostolului Pavel: „ … căci M-am arătat ţie, ca să te pun slujitor şi martor atât al lucrurilor, pe care le-ai văzut, cât şi al lucrurilor, pe care Mă vei vedea făcându-le. Te-am ales din mijlocul norodului acestuia şi din mijlocul Neamurilor, la care te trimit, ca să le deschizi ochii, să se întoarcă de la întuneric la lumină, şi de sub puterea Satanei la Dumnezeu; şi să primească, prin credinţa în Mine, iertare de păcate şi moştenirea împreună cu cei sfinţiţi” (Fapte 26:16-18).

Împăraţii lumii sunt răsturnaţi şi puşi de Dumnezeu (Dan. 2:21: „El schimbă vremurile şi împrejurările, El răstoarnă şi pune pe împăraţi; El dă înţelepciune înţelepţilor şi pricepere celor pricepuţi.”). Dar oamenii rânduiţi pentru domeniul duhovnicesc sunt puşi numai de El. Un slujitor al lui Dumnezeu trebuie să facă ce a fost însărcinat, indiferent dacă aceasta îi aduce cinste sau ruşine. Pentru unii noi suntem „o mireasmă a lui Hristos spre viaţă”, pentru ceilalţi „o mireasmă de la moarte spre moarte” (2 Cor. 2:14-17). Chiar şi Domnul şi Învăţătorul nostru a fost rânduit spre ridicarea unora şi spre prăbuşirea altora şi să fie un semn care va stârni împotrivire, şi prin care vor fi descoperite gândurile inimilor (Luca 2:34-35). Fiecare trebuie să-şi ducă mântuirea până la capăt, cu frică şi cutremur (Fil. 2:12). Următorul lucru este valabil pentru aleşi, fără excepţie: „nimic nu va fi în stare să ne despartă de dragostea lui Dumnezeu, care este în Isus Hristos, Domnul nostru” (Rom. 8). La fel se potriveşte şi ceea ce scrie apostolul: „Pavel, rob al lui Dumnezeu, şi apostol al lui Isus Hristos, potrivit cu credinţa aleşilor lui Dumnezeu…” (Tit. 1:1). Sarcina primară este de a propovădui tuturor neamurilor evanghelia veşnică a lui Isus Hristos, care cuprinde tot ceea ce aparţine Împărăţiei lui Dumnezeu. La fel de importantă este credinţa aleşilor care a fost dată sfinţilor odată pentru totdeauna (Iuda 3).

Este dureros dacă oameni din cadrul mesajului timpului de sfârşit nu cred aşa cum zice Scriptura, ci ţin mai degrabă de părerile lor personale şi de descoperirile deosebite pe care le dau mai departe. Relatări de viaţă, povestiri de vânătoare, etc., nu au nimic în comun cu Cuvântul făgăduit pentru timpul acesta, în schimb, acestea fac parte din cultul unui om, prezentări dedicate unui om.

Cruci din lemn, bomboane şi bucăţi de stofă sunt împărţite pentru că ar fi avut, chipurile, o legătură cu prorocul – aceste lucruri sunt superstiţii şi pot fi asemănate cu cultul moaştelor care se practică în anumite biserici, dar nu au nimic în comun cu evanghelia lui Isus Hristos. Noi încadrăm slujba fratelui Branham la locul ei biblic şi ne distanţăm de orice grupare care se referă la el, dar nu rămâne în Cuvânt.

Nu există nici o făgăduinţă în Scriptură care să susţină învăţătura că fratele Branham va avea o slujbă într-un cort. Mai mult, învăţătura care spune că Domnul deja a coborât ca Înger al legământului, conform Apoc. 10, nu este adevărată, şi la fel de neadevărate sunt toate învăţăturile stricate despre tunete, etc., care circulă pretutindeni. Venirea Domnului, fie ca Mire (Mat. 25:1-13), fie ca Fiul omului (Mat. 25:31-36), fie ca Îngerul legământului (Apoc. 10:1-7) este întotdeauna în legătură cu realitatea şi cu prezenţa lui personală, trupească (parousia). La fiecare venire, lucrurile s-au întâmplat şi se vor întâmpla exact aşa cum sunt descrise în contextul respectiv, până la venirea Domnului Dumnezeu când El îşi va pune picioarele pe Muntele măslinilor (Zah. 14:4: „Picioarele Lui vor sta în ziua aceea pe muntele Măslinilor, care este în faţa Ierusalimului, spre răsărit; muntele Măslinilor se va despica la mijloc, spre răsărit şi spre apus, şi se va face o vale foarte mare: jumătate din munte se va trage înapoi spre miazănoapte, iar jumătate spre miazăzi.”).

Dacă este neglijat Cuvântul lui Dumnezeu, atunci ceea ce se cheamă „Glasul lui Dumnezeu” („Voice of God”) nu mai poate niciodată să fie glasul lui Dumnezeu. Dumnezeu Şi-a exprimat gândurile Sale despre mântuire în Cuvântul Lui. De ce n-au nimic de relatat despre anii 1965-1985 oamenii care s-au pus singuri într-o poziţie de conducere? N-a făcut Dumnezeu nimic în toată perioada aceea? N-a mai început nimic până în 1985? Domnul Şi-a luat prorocul, dar, înainte de aceasta, El s-a îngrijit ca mesajul să fie dus mai departe fără nici o întrerupere. Cine ar îndrăzni să tăgăduiască lucrul acesta?

N-are nici un sens să împodobim mormântul costisitor al prorocului, cu piramida sa frumoasă, şi să aranjăm locuri de pelerinaj, şi în tot acest timp să nu ţinem seama de ceea ce face Dumnezeu în prezent. N-au împodobit cărturarii şi fariseii de odinioară mormintele prorocilor? Adevăraţii copii ai lui Dumnezeu ţin seama de ceea ce a spus Domnul Însuşi despre cei chemaţi şi trimişi de El: „Cine vă ascultă pe voi, pe Mine Mă ascultă; şi cine vă nesocoteşte pe voi, pe Mine Mă nesocoteşte…” (Luca 10:16).

Noi suntem aproape de destinaţia noastră. Despre jertfele din Vechiul Testament este scris că „nu pot duce pe cel ce se închină în felul acesta, la desăvârşirea cerută de cugetul lui” (Evrei 9:9). Despre jertfa desăvârşită a lui Isus Hristos pe crucea Golgotei citim: „căci printr-o singură jertfă El a făcut desăvârşiţi pentru totdeauna pe cei ce sunt sfinţiţi” (Evrei 10:14).

„ … faceţi-mi bucuria deplină, şi aveţi o simţire, o dragoste, un suflet şi un gând. Nu faceţi nimic din duh de ceartă sau din slavă deşartă; ci în smerenie fiecare să privească pe altul mai presus de el însuşi” (Fil. 2:2-3).

„ … alerg spre ţintă, pentru premiul chemării cereşti a lui Dumnezeu, în Hristos Isus. Gândul acesta dar să ne însufleţească pe toţi, care suntem desăvârşiţi; şi dacă în vreo privinţă sunteţi de altă părere, Dumnezeu vă va lumina şi în această privinţă” (Fil 3:14-15).

„Să luăm dar bine seama, ca, atâta vreme cât rămâne în picioare făgăduinţa intrării în odihna Lui, nici unul din voi să nu se pomenească venit prea târziu” (Evrei 4:1).

„Celui ce va birui, îi voi da să şadă cu Mine pe scaunul Meu de domnie, după cum şi Eu am biruit şi am şezut cu Tatăl Meu pe scaunul Lui de domnie” (Apoc. 3:21).

Oricine recunoaşte profeţiile biblice care se împlinesc astăzi şi-şi dă seama de importanţa evenimentelor curente şi a schimbărilor mondiale va ajunge la concluzia că suntem foarte aproape de destinaţie. Dacă privim cu atenţie evenimentele curente, Israelul, apoi lumea islamică şi de asemenea procesului de unificare religioasă ca şi cel de unire politică a Europei, globalizarea şi guvernarea mondială şi nu în cele din urmă la Roma – nu ne mai rămâne decât să ne uităm în sus, pentru că Domnul nostru a spus: „Când vor începe să se întâmple aceste lucruri, să vă uitaţi în sus, şi să vă ridicaţi capetele, pentru că izbăvirea voastră se apropie” (Luca 21:28-36).

O ultimă privire la ultimii patruzeci de ani

Deja în anii 1960 propovăduiam în ţările Europei răsăritene. Pe vremea aceea mai exista „Cortina de fier” şi nu se putea pătrunde uşor acolo. În ciuda acestui lucru, Cuvântul a ajuns în blocul de răsărit. După 1989 am vizitat nu numai Moscova, ci şi localităţi din interiorul Uniunii Sovietice, până în Ural şi Siberia, şi de asemenea toată Europa de est. O chemare dumnezeiască aduce cu sine o mare răspundere, cea mai mare răspundere de pe pământ. Iar cei ce au frică de Dumnezeu înţeleg că dacă amintesc încă odată aceste trăiri importate, singura intenţie este acea de a arunca lumină asupra a ceea ce face Dumnezeu prin harul Său, în credincioşia Sa faţă de Biserica Lui. Credincioşii au trăiri personale, cum ar fi întoarcerea la Dumnezeu, naşterea din nou, botezul cu Duhul Sfânt, o vindecare, etc., etc. Sunt apoi trăiri care sunt într-o directă legătură cu planul de mântuire şi au o mare importanţă pentru Biserică. Prorocii şi apostolii au avut trăiri personale, dar au avut şi trăiri care erau în legătură cu Biserica şi cu planul de mântuire al lui Dumnezeu. Lucrul acesta este valabil mai ales în cazul apostolului Pavel, precum şi în cazul fratelui Branham, căci amândoi au avut o însărcinare deosebită.

Aş dori să mai amintesc odată perioada de după anul 1965. Încă de la început, fratele nostru iubit, Alexis Barilier, a stat de partea mesajului. Dumnezeu l-a folosit la început pentru ţările vorbitoare de limba franceză în Europa şi apoi în ţările africane şi dincolo de acestea. El şi echipa lui şi-au luat responsabilitatea pentru traducerea predicilor fratelui Branham şi a broşurilor noastre în limba franceză. El încă mai călătoreşte în ţările africane ca să propovăduiască adevăratul Cuvânt al lui Dumnezeu. Pe fratele nostru îl aşteaptă o mare răsplată. El l-a cunoscut personal pe fratele Branham, a participat la adunările lui din 1955 în Elveţia şi de aceea poate să mărturisească cu încredere, ca martor ocular, despre ceea ce a făcut Dumnezeu în vremea noastră.

Fratele Etienne Genton a fost de asemenea prezent în adunările fratelui Branham şi a fost martor la slujba aceasta extraordinară. Slujba lui a fost de asemenea o mare binecuvântare de la început, mai întâi în Italia şi apoi în alte ţări. De asemenea, fratele nostru traduce în limba italiană predicile fratelui Branham şi publicaţiile noastre. Amândoi aceşti fraţi şi-au dedicat vieţile în slujba Domnului. Ei cu adevărat împărtăşesc corect Cuvântul lui Dumnezeu şi împart hrana duhovnicească.

Fratele Detlef Mehnert, care a fost luat acasă în slavă în aprilie 2003, a avut o sarcină diferită, dar la fel de importantă. Când nu era ocupat cu serviciul său obişnuit de jurnalist, a început după 1989, să stabilească legături în diferite denominaţiuni. Domnul l-a folosit într-un mod deosebit. Prin intervenţia sa am putut să vorbesc timp de o săptămână tuturor studenţilor Facultăţii de Teologie ai Universităţii din Moscova. Datorită râvnei lui extraordinare, el a reuşit să stabilească noi legături în lumea întreagă, chiar şi în ţările islamice. Israel a avut un loc special în inima sa, şi după el au rămas urme de binecuvântare în Împărăţia lui Dumnezeu. O mare răsplată îl aşteaptă pe acest frate iubit în slavă.

În anii care au trecut, fraţii din Paris, Didier şi Gilbert, fratele Leonard din Bruxelles, fratele Urs Graff din Elveţia şi, de asemenea, fratele nostru Walter Müller din Austria, au fost o binecuvântare pentru mulţi credincioşi din diferite ţări. Sute de fraţi din lumea întreagă au rămas neclintiţi în Cuvânt şi slujesc poporului lui Dumnezeu. Mulţi dintre ei răspund de mari adunări şi lucrări misionare. Noi suntem legaţi de ei toţi prin dragostea lui Dumnezeu.

Rezumat

După trecerea în revistă a lucrării făcute de Dumnezeu în vremea noastră, noi privim cu încredere la Cel Nevăzut ca şi cum L-am vedea (Evrei 11:27), pentru că noi ştim că-Şi va împlini fiecare făgăduinţă pe care a făcut-o (Rom. 4:13-25). Lucrurile pe care le-a făcut Dumnezeu prin harul Său în Împărăţia Lui, mai ales în ultimii patruzeci de ani, au depăşit cu mult aşteptările noastre. Cu adevărat s-a pus temelia pentru ceea ce urmează să se mai întâmple. Cuvântul lui Dumnezeu a fost şi mai este încă dus în toată lumea prin călătoriile misionare care au loc în fiecare lună, prin transmisiuni TV, prin cărţi, broşuri şi scrisori circulare care tratează temele biblice importante. În limba germană avem disponibile circa 200 de predici ale fratelui Branham, care se retipăresc în mod constant datorită cererii ridicate. Adunările pe care le avem în primul sfârşit de săptămână al fiecărei luni sunt înregistrate şi trimise fraţilor slujitori din lumea întreagă. La rândul lor, fraţii aceştia împărtăşesc cu alţii ceea ce au primit ei.

În aprilie 1966 am renunţat la ocupaţia mea şi m-am ocupat numai de slujba Domnului. Cu multe lacrimi mi-am dedicat viaţa Dumnezeului cerului în rugăciune şi i-am cerut Celui care m-a pus în slujba Lui să mă ajute să propovăduiesc Cuvântul Său în aşa fel încât toţi cei ce-l vor auzi din gura mea să poată să-l creadă şi să fie mântuiţi. Mai departe L-am rugat să nu-mi îngăduie să spun ceva ce n-ar putea să reziste în prezenţa Lui, şi să aibă grijă de Biserica Lui în domeniul duhovnicesc şi de lucrarea Lui pe plan financiar. I-am spus Domnului că nu voi aminti de bani niciodată şi nu voi solicita niciodată vreo colectă.

Prin harul Său, noi I-am văzut credincioşia. Am trimis gratuit în toată lumea cărţi, casete şi broşuri. Nimic nu se vinde şi niciodată nu se aminteşte de bani. Preocuparea noastră este să aducem la cunoştinţa acestei generaţii mesajul dumnezeiesc. Întotdeauna s-au achitat costurile călătoriilor misionare, costurile cu tipărirea şi trimiterea literaturii şi costurile de producţie ale multor programe TV, precum şi salariile celor ce sunt angajaţi aici cu normă întreagă şi parţială.

Cu ocazia aceasta aş dori să mulţumesc mai ales celor din naţiunile vorbitoare de limba germană din Europa centrală şi, în mod deosebit, credincioşilor din Germania, Austria şi Elveţia, care au susţinut lucrarea aceasta de la început. În ultimul timp li s-au alăturat cei aleşi de Domnul din alte ţări. În toate celelalte ţări, credincioşii susţin pe plan local lucrarea de acolo. Aş dori, de asemenea, să mulţumesc tuturor celor ce au pe inimă această lucrare a lui Dumnezeu şi sunt călăuziţi să-i susţină pe cei ale căror picioare duc evanghelia veşnică (Isa. 52:7; Rom. 10:15). Fie ca Dumnezeul cerului să vă binecuvânteze mult în Numele lui Isus Hristos, Domnul nostru.

Nu ştim cât timp a mai rămas, dar cu siguranţă nu va mai fi mult. Haideţi să rămânem treji, să ne folosim timpul cu înţelepciune şi să fim gata să lucrăm cât timp este zi, căci va veni noaptea când nimeni nu poate să mai lucreze. Fiţi binecuvântaţi în Numele lui Isus Hristos din Nazaret şi fie ca pacea lui Dumnezeu care întrece orice pricepere să fie cu voi. Anul 2006 să fie un an de veselie, în care toţi credincioşii adevăraţi să se poată întoarce la proprietăţile lor duhovniceşti originale. Vă rog să mă amintiţi şi pe mine în rugăciunile voastre zilnice şi, de asemenea, întreaga lucrare şi pe toţi fraţii slujitori.

Din însărcinarea lui Dumnezeu,￼