„Ježíš Kristus včera i dnes tentýž jest, i na věky“.

(Žid.13:8)

Oběžný dopis říjen 2007

Zdravím srdečně všechny bratry a sestry v Ježíši Kristu, našem Pánu, ze všech národů a národností. V tomto dopise se seznámíme s odpovědností, která je spojena s božským povoláním a posláním.

O Izaiášovi, který byl ve vidění přesazen do přítomnosti Boží a slyšel to „svatý, svatý, svatý je Pán zástupů“, čteme, že řekl: „Běda mně, již zahynu, protože jsem člověk poskvrněné rty mající, k tomu uprostřed lidu rty poskvrněné majícího bydlím…“ Potom se jeho rtů dotkl žhavý uhel a tím byla smazána jeho vina a hřích. „Potom slyšel jsem hlas Pána řkoucího: Koho pošlu? A kdo nám půjde? I řekl jsem: Zde jsem, pošli mne“. (Iz.6:5-8).

Jeremiáš píše: „Stalo se, pravím, slovo Pánovo ke mně řkoucí: ,Dříve než jsem tě zformoval v životě, vyvolil jsem tebe, a dříve nežli jsi vyšel z života, posvětil jsem tě, za proroka národům dal jsem tebe‘“. (Jer.1:4-5).

Ezechiel zaznamenal: „V pravdě stalo se slovo Pánovo k Ezechielovi knězi, synu Buzi, v zemi Kaldejské u řeky Chebar, a byla s ním ruka Páně“. (Ez.1:3).

O službě proroků píše apoštol Petr: „Kterýmžto zjeveno jest, že ne sobě, ale nám tím přisluhovali, co je vám nyní zvěstováno skrze ty, kteří vám kázali evangelium, v Duchu svatém seslaném s nebe, na kteréž věci žádostivi jsou andělé patřiti“. (1.Petr.1:12).

V dopise Timoteovi apoštol Pavel zdůrazňuje: „Všeliké Písmo od Boha je vdechnuté, a užitečné k učení, k trestání, k napravování, k správě, která náleží k spravedlnosti, aby byl dokonalý člověk Boží, k všelikému skutku dobrému hotový“. (2.Tim.3:16-17).

Poslání a odpovědnost

Bůh ten Pán působí stále stejným způsobem. ON sám určuje, co se musí stát, jak a kdy a skrze koho se to stane. Celé Svaté Písmo je Boží Slovo a podává nám vysvětlení celého spásného Božího plánu. Bůh mluvil skrze Jím posvěcené muže. Proto skutečně záleží na tom, abychom slyšeli a věřili tak, jak to doopravdy říká Písmo. Starý a Nový Zákon jsou v dokonalé harmonii: Ve Starém Zákoně Bůh oznámil všecko, co ve Svém spásném plánu rozhodl, v průběhu Nové smlouvy se to děje až do okamžiku, kdy čas pomine ve věčnosti.

Každý Boží muž měl odpovědnost, která na něho byla vložena skrze jeho povolání. Noe měl zvláštní odpovědnost pro svůj čas a navíc dokonce s působností až do konečného času. Náš Pán řekl: „A jako se dálo za dnů Noe, tak bude i za dnů Syna člověka“. (Luk.17:26). On Boží pověření přesně vykonal – varoval lid před nadcházejícím soudem a začal ve víře a v poslušnosti stavět koráb (1.Moj.6:22). Noe nalezl milost u Boha, aby činil vůli Boží. Ti bezbožní varovnou zvěst a koráb ignorovali a zahynuli. Že Ježíš v duchu sestoupil a těm duchům v žaláři kázal, „totiž těm, kteří byli nepovolní, když Boží snášenlivost jednou očekávala za dnů Noe…“ (1.Petr.3:19-22), jim nebylo nic platné: Bylo provždy pozdě. Jen ti, kteří vešli do korábu, byli zachráněni.

Noe putoval s Bohem a činil všechno přesně tak, jak mu to bylo přikázáno. Právě tak musíme i my s Bohem chodit, všechno činit přesně podle Slova. Nejprve Bůh uzavřel smlouvu s ním a potom skrze oblouk smlouvy, duhu, se vším lidstvem, a dal zaslíbení, že Zemi již nikdy nezničí potopou. „I řekl Bůh: ,Toto bude znamení smlouvy, které já dávám, mezi mnou a mezi vámi, a mezi všelikou duší živou, která je s vámi, po všecky věky. Duhu svou postavil jsem na oblaku, a bude na znamení smlouvy mezi mnou a mezi zemí‘“. (1.Moj.9:12-13). S námi Bůh uzavřel skrze krev smlouvy na kříži Golgaty věčnou smlouvu: „I řekl jim: ,To je krev má smlouvy té nové, která se za mnohé vylévá’“. (Mar.14:24). Ve Zjevení 10 bezprostředně před začátkem Svého kralování sestupuje Pán jako Anděl smlouvy s duhou nad hlavou a klade nárok na Zemi jako její právoplatný majitel, jakmile se postaví nohama na zemi a moře.

Abraham, otec víry, nehleděl na okolnosti, ale hleděl na toho Neviditelného, jakoby Jej viděl. Proto viděl to zaslíbení, které mu Bůh dal, naplněné. Abrahamem začínají nabývat spásné dějiny podobu. Náš Spasitel je též nazýván „Abrahamovým Synem“ (Mat.1:1). Tak mluvil Pán k Abrahamovi: „Požehnám také dobrořečícím tobě, a zlořečícím tobě zlořečiti budu; ano požehnány budou v tobě všechna pokolení země“. (1.Moj.12:3). Apoštol Pavel to pro nás shrnul takto: „Jako Abraham uvěřil Bohu, a počteno jemu to k spravedlnosti. A tak vidíte, že ti, kteří jsou z víry, ti jsou synové Abrahamovi. Předzvěděvši pak písmo, že z víry ospravedlňuje pohany Bůh, předpovědělo Abrahamovi: ,Že v tobě budou požehnáni všechny národy‘“. (Gal.3:6-14). Abrahamova odpovědnost byla příkladná pro věřící, „kteří kráčejí ve stopách víry“ (Řím.4:12). Bůh mu nakonec daroval zaslíbeného syna skrze Sáru. Potom on činil v naprosté poslušnosti, co mu Bůh přikázal a byl dokonce připraven Izáka obětovat jako oběť, neboť věřil, že by jej Bůh vzkřísil z mrtvých. (1.Moj.22:5; Řím.4:17; Žid.11:19). To je pravá, živá víra, v přímé odpovědnosti před Bohem! Jestliže také my jako Abraham věříme všem zaslíbením, uvidíme je naplněné, protože v Ježíši Kristu jsou Ano a Amen (2.Kor.1:20).

Mojžíš měl přiměřeně svému povolání velkou odpovědnost za Izrael. Jemu se Bůh ten Pán zjevil v ohnivém keři a pověřil jej vyvedením lidu a ujistil jej, že s ním bude. „Řekl ještě Bůh Mojžíšovi: Takto díš synům Izraelským: Pán, Bůh otců vašich, Bůh Abrahamův, Bůh Izákův, a Bůh Jákobův poslal mne k vám; to je jméno mé na věčnost, a to je památka má po všecky věky“. (2.Moj.3:15). Mojžíš měl velikou odpovědnost za církev Izraele ve spojení s naplněním zaslíbení, které Pán dal Abrahamovi: „Po čtyřech stech letech vyvedu lid z Egypta“. (1.Moj.15:13-14). On viděl toto zaslíbení naplněné a směl Izrael vyvést z otroctví. Mojžíš prožil, že se Izrael stal „prvorozeným synem“ (2.Moj.4:22-23), „Božím lidem“ (2.Moj.5:1) a „církví Boží“ (2.Moj.12).

„A mluvíval Pán k Mojžíšovi tváří v tvář, tak jako mluví člověk s přítelem svým“ (2.Moj.33:11a) a Mojžíš Pána prosil: „Již tedy, jestliže jsem jen nalezl milost před tebou, oznam mi, prosím, cestu svou (Tvé plány podle něm.př. Bible), abych Tě poznal, a abych nalezl milost před Tebou; a pohleď, že národ tento je lid tvůj“. (2.Moj.33:13). To je touhou každého pravého Božího služebníka. Mojžíšova odpovědnost před Bohem spočívala v tom, učinit všecko přesně tak, jak mu bylo přikázáno, a svědčit o tom, co mu bylo jako zjevení oznámeno; tak to stojí v Novém Zákoně:

„A Mojžíš zajisté věrný byl v celém domě jeho, jako služebník, na osvědčení toho, což potom mělo mluveno býti. Ale Kristus, jako Syn, panuje nad domem svým. Kterýžto dům my jsme, jestliže tu svobodnou doufanlivost, a tu chloubu naděje až do konce pevnou zachováme“. (Žid.3:5-6).

Jozue měl rovněž obzvláštní úkol, totiž lid, který byl vyveden z otroctví, zavést přes Jordán do země zaslíbení. Bůh ten Pán mluvil k Jozuovi: „Mojžíš, služebník můj, umřel; proto nyní vstaň, přejdi Jordán ty i všechen lid tento, a jdi do země, kterou já dávám synům Izraelským“. (Joz.1:2). Potom Jozue přikázal: „Projděte skrze tábor a přikažte lidu, řkouce: Nachystejte sobě potravy, nebo po třech dnech půjdete přes Jordán, abyste vejdouce, opanovali zemi, kterou Pán váš Bůh dává vám k dědičnému vladařství“. (1:10-11). Přirozený pokrm byl nutný k posilnění, aby lid mohl vlastnictví zaslíbené země dosáhnout. My se potřebujeme posílit duchovním pokrmem, abychom se mohli ujmout všeho, co Bůh nám zaslíbil. Jozue měl též velkou odpovědnost vůči lidu izraelskému. Za jeho služby došlo k dokončení díla, které Bůh započal skrze Mojžíše. Slovo zjevené proroku Mojžíšovi bylo v truhle smlouvy, kterou nosili muži k tomu určení. Zdi Jericha padly a nakonec slunce na nebi zůstalo stát tak dlouho, dokud lid Boží neprožil plné vítězství (Joz.10).

Eliáš měl pověření přivést izraelský lid zpět k Pánu, jejich Bohu. Šel na horu Karmel, vzal dvanáct kamenů, které počtem odpovídaly počtu kmenů Izraele, znovu postavil oltář, položil na něj oběť, vše přelil vodou a volal k Bohu tomu Pánu v čas suché oběti. Na místě došlo k vyslyšení, neboť Eliáš učinil všecko podle příkazu a slova Páně. Modlil se: „Vyslyš mne, Pane, vyslyš mne, aby poznal lid tento, že jsi ty, Pane, Bohem, když bys obrátil srdce jejich zase“. (1.Král.18:37). Bůh odpověděl ohněm, který spálil zápalnou oběť i s oltářem. „Což když uzřel všechen lid, padli na tváře své a řekli: Pán je Bohem, Pán je pravým Bohem“. V tento den to byl konec se čtyřmi sty padesáti Bálovými proroky a čtyřmi sty proroky Aštarty. Eliáš měl v té době největší odpovědnost na Zemi. V síle Božího povolání poslušně vykonával, co mu Bůh ten Pán přikázal, a Bůh ten Pán přivedl všechen lid k obrácení.

Všichni proroci, které Bůh ve starozákonním čase poslal, měli vždy podle povolání a služby velkou odpovědnost před Bohem jako nikdo v oné době. Ale se službou Jana Křtitele na počátku Nového Zákona byla spojena zvláštní odpovědnost vztahující se k spásným dějinám: On byl zaslíbeným prorokem, který měl představit Mesiáše. Byl tím mužem, kterého Bůh poslal lidu Božímu s touto zvěstí, „aby všichni uvěřili skrze něho“ (Jan.1:6-13). Podle té od věčnosti připravené Boží rady připravil Pánu cestu a obrátil srdce těch, kteří byli ve víře starozákonních otců, k víře dětí Nové Smlouvy. Byl určen k tomu, aby Pánu stvořil libý lid, jak je to psáno v Luk.1:16-17: „A mnohé z synů izraelských obrátí k Pánu Bohu jejich. Neboť on předejde před obličejem jeho v duchu a v moci Eliášově, aby obrátil srdce otců k synům, a nevěřící (neposlušné) k opatrnosti spravedlivých, aby postavil Pánu lid hotový“.

Kdo může posoudit, jaká odpovědnost je spojena s povoláním a Bohem zaslíbenou službou, která je v přímém spojení se spásnými dějinami? Pán sám v Mal. 3:1 předpověděl: „Aj, já posílám anděla svého…“ a skrze proroka Izaiáše předpověděl: „Hlas volajícího na poušti: Připravte Pánu cestu…“ (Iz.40:3). V Novém Zákoně nacházíme tuto službu potvrzenou na mnohých místech: Mat.11:10-15; Mar.1:1-4; Luk.7:27-30; Jan.1:19-28.

Náš Pán přišel jako zaslíbený Mesiáš a Spasitel; ti jedni Jej přijali, jiní odmítli. Kdo Jej přijal, obdržel právo stát se Božím dítětem (Jan.1:12-13). Když se stal člověkem, měl On největší odpovědnost, totiž dokonat dílo spásy, jak to popsal Pavel: „A my vám zvěstujeme to zaslíbení, které se stalo otcům, že Bůh naplnil je nám synům jejich, vzkřísiv Ježíše“. (Sk.13:32-33). Naše odpovědnost spočívá v tom, toto dokonalé spasení zvěstovat lidstvu. To je pověření pro novozákonní církev od jejího založení ve dni Letnic.

Petr vystoupil v kruhu bratří, když se shromáždilo sto dvacet na vrchní síni (Sk.1:15). I zde to byl opět jeden muž s povoláním a proto s přímou odpovědností před Bohem. Petrovi jako prvnímu Pán svěřil klíče nebeského království na základě jemu danému povolání a zjevení (Mat.16). On jednal v přímém pověření vzkříšeného Pána. První kázání kázal tento Boží muž té první hodiny pod přímým vedením a inspirací Ducha Svatého. Zde musí být řečeno, že poslední kázání Božího muže před příchodem Ježíše Krista musí být takové, jako to první; a poslední křest vykonán jako ten první při založení novozákonní církve.

Biblický vzor platí od prvního až do posledního dne času milosti. Nejprve zazní kázání, kterým je víra vypůsobena, potom následuje pokání působené Duchem Božím, lítost jednotlivce a obrácení ke Kristu – Spasiteli, a potom křest těch, kdo uvěří na jméno Pána Ježíše Krista.

Pavel, jehož obrácení, povolání a poslání znají všichni čtenáři Bible, měl službu s obzvláštní odpovědností za novozákonní církev jako snad nikdo jiný. Ustanovil sborový pořádek, seřadil služby a dary, které přispívají ke vybudování církve, a obsáhle pojednal každé biblické téma. Jeho pověření je nejdůležitější pro celou novozákonní církev. Pavel před Bohem vyslovil zlořečenství nad všemi, kteří káží jiné evangelium (Gal.1). Těmito lidmi, kteří zvěstují jiného Ježíše a jiné evangelium, protože obdrželi jiného ducha (2.Kor.11:4), je dnes náboženský svět přeplněn.

Apoštol Jan, který byl ve vyhnanství na ostrově Patmos, a sice pro Slovo Boží a pro svědectví Ježíše (Zj.1:9), měl zase zvláštní odpovědnost před Bohem. V úplném odloučení mu Pán ukázal všechno, co se na Zemi až do konce času stane. Viděl Pána na trůnu (Zj.4), viděl tu tajuplnou Knihu, která byla zapečetěna sedmi pečetěmi (Zj.5), viděl dokonalou Církev – Nevěstu v nebi a slyšel zástup přemožitelů zpívat to mocné „Haleluja!“ Zj.19). Viděl Kristovo tisícileté mírové království, viděl první a druhé vzkříšení, viděl soud před bílým trůnem (Zj.20), ano, viděl též nové nebe a novou zemi (Zj.21). Nikdo jiný v tom čase neměl stejné povolání a určení, a tedy také ani přímou odpovědnost před Bohem. Všecko, co viděl a slyšel, musel sepsat (Zj.1:11), abychom to měli my dnes. Amen.

V průběhu náboženských dějin vystupovali též muži, kteří přímé povolání neobdrželi. Byli to nábožensky nadšení muži z pohanství, kteří se obrátili ke křesťanství, ale nikoliv ke Kristu, natož aby měli nějaké Boží pověření nebo poslání. Tak od koncilu roku 325 vzniklo zcela nebiblické vyznání víry a lidový kostel v římské říši bez apoštolů a proroků – v totálním protikladu k původní církvi, která byla na učení apoštolů a proroků založena (Ef.2:20).

Po tisíci letech panování katolického kostela následoval v době reformace mocný duchovní průlom. Wycliff, Hus a jiní byli osvíceni Duchem Božím, protože vzali Písmo Svaté do ruky a Slovo k srdci. Ti již razili cestu reformaci. Potom vystoupili Martin Luther, Filip Melanchton, Huldrych Zwingli a Johannes Calvin a další se svobodným zvěstováním evangelia. Potom následovala další, hluboko pronikající probuzení pod Johnem Wesleyem, na něhož se odvolávají metodisté, pod Johnem Smithem, zakladatelem baptistů a Meno Simonem, předchůdcem mennonitů, až po Dwighta Moodyho a mnohé jiné. Před dobrými sto lety propuklo v celém světě mocné letniční probuzení. Prostí muži byli naplněni Duchem Svatým a vystupovali všude a svědčili o Ježíši Kristu jako o svém Spasiteli a o tom, který křtí Duchem Svatým a ohněm (Mat.3:11-12; Sk.11:15-16).

Po druhé světové válce to byl William Branham, kterého Bůh zvláštním způsobem povolal, omilostnil a vyzbrojil plnou mocí. Sami jeho protivníci přiznali, že taková služba ode dnů našeho Pána na Zemi nebyla. 7. květen 1946 byl zvláštní den, den, který Bůh sám zvolil, aby dal Svému služebníku pověření a řekl mu, co je s jeho pověřením a povoláním spojeno. Tím se dostáváme k hlavnímu zaslíbení pro náš čas, které nezůstane nenaplněné. Opakovaně jsem vysvětlil, že Bůh všecko, co je ve spojení s Jeho spásným plánem, činí vždy na základě Svého Slova a tak je možné to v každém čase přezkoušet. Ta zkouška se proto smí a musí provádět jen na základě Slova Božího. Všechny předpovědi a proroctví, které se vztahovaly k prvnímu Kristovu příchodu, se tehdy naplnily do písmene, ale ti znalci Písma je neuznali, protože byli duchovně zaslepení svými výklady. To se zjevně opakuje i nyní. Biblické proroctví nesmí být za žádných okolností vykládáno (1.Petr.1:20); musí být viděno a poznáno v jeho naplnění. Výklady jsou dílem nepřítele a jen nám stojí v cestě, ba co víc brání nám vidět naplnění skrze zjevení.

Pro tento poslední časový úsek milosti dal Bůh ten Pán sám zaslíbení: „Aj, Já pošlu proroka Eliáše, dříve než přijde veliký a hrozný den Páně“. (Mal.4:5).To je TAK PRAVÍ PÁN. Ještě žijeme v čase milosti, který je popsán jako den spásy (Iz.49:6-8; 2.Kor.6:2). Čas milosti začal prvním příchodem Krista, a pro národy skončí Kristovým návratem, který je zaslíben v Jan.14:1-3. Až potom nastane ten poslední, ten strašný den Páně. Věrný Bůh naplnil Své Slovo – jak by to také mohlo být jinak? – a poslal nám muže, kterého sám za proroka jako Eliáše určil. Kdo to nevidí a neuznává, žije v duchovní temnotě a nenalézá se v království Božím anebo to milostivé navštívení Boží ještě nepoznal. Teprve když je nám prorocké slovo zjevené, svítí jako jasné světlo v temnotě (2.Petr.1:19).

V této souvislosti vyvstává otázka: Co je ten den Páně, před jehož příchodem měl vystoupit muž jako Eliáš? Co učinil Eliáš, o tom jsme se již krátce zmínili. Nyní jde o pověření v tomto čase, totiž že srdce dětí Božích odvrátí od všeho, co s Jeho Slovem nesouhlasí, a obrátí zpět k Pánu. Nyní musí být zvěstováno původní učení dvanácti apoštolů jako na počátku, aby církev v konečném čase byla zase uvedena do svého původního stavu, totiž zbudována na základě apoštolů a proroků, přičemž Ježíš Kristus je sám Základní Kámen (Ef.2:13-22).

Co předpovídá Písmo? Z jedné strany, že ve velkém počtu vystoupí falešní proroci a falešní Kristové a svedou mnohé – kdyby bylo možné, dokonce i vyvolené (Mat.24). Na druhé straně: „Aj, já pošlu vám Eliáše proroka, prvé nežli přijde den Páně veliký a hrozný“. (Mal.4:5-6). Právě náš Pán toto nanejvýš důležité zaslíbení v Novém Zákoně opakovaně potvrdil: „Eliáš zajisté přijde prvé, a napraví všecky věci“. (Mat.17:11).

„On pak odpověděv, řekl jim: Eliáš přijde nejprve, napraví všecky věci“. (Mar.9:12). ON také ale potvrdil již ukončenou službu Jana Křtitele, který vystoupil v duchu a síle Eliáše: „Ale pravím vám, že i Eliáš přišel, ale nepoznali jej, i učinili mu, což chtěli…“

Místa v Písmu, která hovoří o tom, co se stane, až začne den Páně, ta dostatečně známe.

„Aj den Páně přichází přísný, a zuřivost a rozpálení hněvu, aby obrátil tu zemi v poušť, a hříšníky její z ní vyhladil“. (Iz.13:9).

„Slunce obrátí se v tmu a měsíc v krev, prvé než přijde den Páně veliký a hrozný“. (Joel.2:31).

„Nebo blízko je den Páně proti všem těm národům“. (Abd.15).

„A hned po soužení těch dnů slunce se zatmí, a měsíc nedá světla svého“. (Mat.24:29).

„V těch pak dnech, po soužení tom, slunce se zatmí, a měsíc nevydá světla svého“. (Mar.13:24).

„A ukáži zázraky na nebi svrchu, a znamení na zemi dole, krev a oheň a páru dýmovou. Slunce obrátí se v temnost, a měsíc v krev, prvé než přijde ten den Páně veliký a zjevný“. (Sk.2:19-20).

„Nebo vy sami výborně víte, že ten den Páně jako zloděj v noci, tak přijde“. (1.Tes.5:2).

„Přijde pak ten den Páně, jako zloděj v noci, v kterém nebesa jako v prudkosti vichru pominou, a živly pálivostí ohně rozplynou se, země pak i ty věci, které jsou na ní, vypáleny budou“. (2.Petr.3:10).

Také Jan byl v duchu přenesen do dne Páně (Zj.1:10). Viděl také Knihu zapečetěnou sedmi pečetěmi v ruce toho, který seděl na trůnu. A viděl jak Beránek Knihu vzal a pečetě otevřel. Byl to opravdu bratr Branham, kterému kniha Zjevení – zvláště v březnu 1963 – byla nadpřirozeným způsobem zjevena.

První čtyři pečetě probíhají souběžně se sedmi církevními věky. Pátá pečeť vypovídá o již zabitých Židech, zároveň ale i o těch, kteří ještě právě tak musí jako mučedníci zemřít (Zj.6:9-11). To bude po vytržení a po službě těch dvou svědků (Zj.11). Otevřením šesté pečetě se více dozvídáme o počátku dne Páně.

„I pohleděl jsem, když otevřel pečeť šestou, a aj, zemětřesení veliké stalo se, a slunce zčernalo, jako pytel žíněný, a měsíc všecken byl jako krev…“ (Zj.6:12).

Ó, jak jasné je Boží Slovo. Než slunce ztratí svůj jas a měsíc se obrátí v krev, než se všechna lidská díla v plamenech rozpadnou, než začne to mocné „očišťování“, chtěl On poslat proroka. To je nejdůležitější zaslíbení, které se muselo naplnit v našem čase.

Jestliže vystoupí pravý prorok, jehož služba je Bohem potvrzena, tak tím má být pozornost upoutána na zvěst, kterou přináší. Opět jsme se dostali k důležitému bodu povolání a poslání bratra Branhama, a za tuto Boží volbu se nestydíme.

Při nadpřirozeném prožití 11. června 1933 bylo k bratru Branhamovi, když po první evangelizaci poprvé křtil v řece Ohio, z nadpřirozeného světelného oblaku třikrát provoláno: „Pohleď vzhůru!“ Když se potom bratr Branham podíval nahoru, viděl nadpřirozený světelný oblak a mocný hlas Páně k němu mluvil: „Jako Jan Křtitel předcházel prvnímu Kristovu příchodu, tak ty budeš poslán se zvěstí, která bude předcházet druhému Kristovu příchodu“. Ještě v dubnu 1966 jsem se v Jeffersonville, Indiana, USA, setkal s několika očitými svědky, kteří u tohoto prožití byli přítomni. S tímto nadpřirozeným posláním je spojena taková odpovědnost pro církev Ježíše Krista jako nikdy předtím. Dary a povolání, které Bůh dává a vysloví, jsou neodvolatelné (Řím.11:29). Ještě platí: „Nečiní zajisté Panovník Pán ničeho, leč by zjevil tajemství své služebníkům svým prorokům“. (Ámos 3:7). Tak je to napsáno, tak tomu věříme. Tím je naplněno a potvrzeno zaslíbení, že Bůh na konci času milosti, dříve než nastane den Páně, pošle proroka. Žádné dítě Boží nesmí Bohem stanovenou službu ignorovat, jinak se naplní Sk.13:41: „Vizte potupníci, a podivte se, a na nic přijďte; nebo já dílo dělám za dnů vašich, dílo to, o kterémž vy neuvěříte, kdyby je vám kdo vypravoval“.

Bůh se nepotřebuje nikoho ptát na radu, co má dělat. ON je zavázán jen ke Svému Slovu a převzal celkovou odpovědnost za uskutečnění Svého vlastního spásného plánu. Potom přenesl odpovědnost rovněž na všechny Své služebníky, kteří se na tom skrze povolání a poslání podílejí. Dvacet století – ať tomu věříme nebo ne, ať to přijímáme nebo ne – na Zemi nebyl žádný jiný muž, který by jako bratr Branham obdržel od samotného Boha přímé povolání, pověření, poslání, které je v přímém spojení s božským spásným plánem konečného času.

Stále ještě žije většina evangelistů první vlny probuzení, ještě žijí charismatické osobnosti následujících probuzeneckých vln, a každého z nich bychom se mohli ptát, zda obdrželi přímé povolání a poslání, mohou-li označit den, hodinu a místo, kdy jim bylo Pánem dáno dějinně spásné pověření. Přestože ještě nikdy nebylo tolik náboženské činnosti jako nyní, všichni budují více méně své vlastní království v království Božím skrze programy, kterými dokáží udělat dojem. Je to jen zábava vyšperkovaná biblickými příběhy.

Z důvodu odpovědnosti před Bohem opakuji ještě jednou: Se službou bratra Branhama je naplněno proroctví z proroka Malachiáše! Cesta Boží vede do božského poslání a ne kolem něho. Že jsme dorazili do konečného času, vědí všichni a právě tak, že příchod Ježíše Krista je blízko, i když nikdo nezná den ani hodinu. Když tedy bylo bratrovi Branhamovi řečeno, že ta zvěst, která mu byla svěřena, bude předcházet druhému Kristovu příchodu, pak je to závazné pro všechny, kteří by chtěli být při příchodu Ježíše Krista připraveni.

K mimořádné službě Bůh povolával vždycky jen jednotlivce a jim tím také předal největší odpovědnost. Tyto muže Bůh sám pověřil a poslal na základě Svého spásného plánu. Jen ten, kdo to uzná, přijme jejich službu a uvěří tomu, co jim Bůh ze Slova zjevil a skrze ně mluvil.

Blahoslavení jsou všichni, kteří toho kdo je poslán Bohem, přijímají; běda těm, kteří to nečiní! Navždy platí, co Pán říká o těch, které posílá: „Kdož vás přijímá, mne přijímá; a kdo mne přijímá, přijímá toho, kterýž mne poslal“. (Mat.10:40).

 „Kdož vás slyší, mne slyší; a kdo vámi pohrdá, mnou pohrdá; kdož pak mnou pohrdá, pohrdá tím, kdož mne poslal“. (Luk.10:16).

„Amen, amen pravím vám: Kdo přijímá toho, kohož bych já poslal, mne přijímá; a kdož mne přijímá, přijímá toho, kterýž mne poslal“. (Jan.13:20).

Stále znovu musí být zdůrazňováno: Kdo ignoruje službu, kterou Bůh zaslíbil a ustanovil, opovrhuje Bohem a tím, co On činí.

O vytrvalém vyčkávání

Ohledně vytržení a nápravě, ke které musí předtím dojít, máme dva zvláštní příklady: ten první je Enoch, druhý Job. Job prožil dvojnásobné navrácení a Enoch měl svědectví, že se Bohu líbil. Job prošel těžkými zkouškami jako nikdo jiný v jeho čase. Když synové Boží se shromáždili před Bohem tím Pánem, stalo se, že u toho byl i satan. Vyžádal si svolení, aby ho směl o všechno připravit. Potom satan udeřil vší silou a to byl okamžik, kdy dokonce Jobova žena řekla: „Ještě vždy trváš v své upřímnosti? Zlořeč Bohu a umři“. (Job 2). Job ale zůstal Bohu věrný a Bůh prokázal věrnost Svému služebníkovi: Satan mohl všecko zničit, ale nesměl sáhnout na jeho duši. Na konci té zkoušky bylo navrácení.  „Navrátil také Pán dvojnásobně to, což odjato bylo Jobovi… A tak požehnal Pán Jobovi k posledku více nežli v počátku jeho“. (42:10).

V Novém Zákoně toto téma Jakub vyzvedl a povzbuzuje věřící, aby statečně vytrvali. Píše o ranním a pozdním dešti před příchodem Pána a vyzývá nás: „ Ku příkladu snášení protivenství a dlouhočekání, bratří moji, vezměte proroky, kteříž mluvívali ve jménu Páně. Aj, blahoslavíme ty trpělivé. O trpělivosti Jobově slýchali jste, a dokonání Páně viděli jste; nebo velmi jest milosrdný Pán a lítostivý“. (Jak.5:7-11). Všem, kteří to míní vážně a chtějí mít podíl na napravení a vytržení, je adresované také následující slovo: „Protož neodmítejte od sebe smělé doufanlivosti vaší, kterážto velikou má odplatu. Než potřebí jest vám trpělivosti, abyste vůli Boží činíce, dosáhli zaslíbení. Nebo ještě velmi, velmi maličko, a aj, ten, kterýž přijíti má, přijde, a nebude meškati“. (Žid.10:35-39). Ano, přijď brzo, Pane Ježíši! Amen.

Enochovi, tomu sedmému po Adamovi, se dostalo zvláštní výsady. On putoval s Bohem: „A chodil Enoch stále s Bohem a nebyl více viděn; nebo vzal ho Bůh“. (1.Moj.5:21-24). ON dal jen jediné zaslíbení, které vůbec není napsané ve Starém Zákoně, ale až v Novém: „Aj, Pán s svatými tisíci svými béře se, aby učinil soud všechněm a trestal všecky, kteříž by koli mezi nimi byli bezbožní, ze všech skutků bezbožnosti jejich, v nichž bezbožnost páchali, i ze všech tvrdých řečí, kteréž mluvili proti němu hříšníci bezbožní“. (Juda 14-15). O Enochovi dále čteme, rovněž v Novém Zákoně: „Prvé zajisté, než jest přenesen, svědectví měl, že se líbil Bohu“. (Žid.11:5). To je nejdůležitější zvěst všem, kteří by chtěli být vytrženi! O Synu Božím je psáno: „A aj, zazněl hlas s nebe řkoucí: Tento jest ten můj milý Syn, v němž mi se dobře zalíbilo“. (Mat.3:17). Právě tak musí všichni synové a dcery Boží ve víře a v poslušnosti skrze vodní křest a křest Duchem v posvěcení dosáhnout Božího zalíbení, neboť On „nás předurčil k zvolení za syny skrze Ježíše Krista pro sebe, podle dobře libé vůle své“. (Ef.1:5).

Čtěme, co je zaslíbeno všem, na nichž spočívá Boží zalíbení jako na Enochovi: „Kdož zvítězí, dám jemu seděti s sebou na trůnu svém, jako i já zvítězil jsem, a sedím s Otcem svým na trůnu jeho“. (Zj.3:21).

Jak vysoké povolání, vyvolení a určení je připraveno pro všechny, kteří budou mít podíl při prvním vzkříšení a budou vytrženi! Ta veliká lekce, kterou se od Enocha, sedmého Adamova potomka, musíme naučit, je: Putování s Bohem vede k svědectví, že jsme Bohu libými, a potom k vytržení.

Boží poslání je závazné

Nyní musíme dát pozor na slovo Pána: „Kdo přijímá proroka ve jménu proroka, odplatu proroka vezme; a kdož přijímá spravedlivého ve jménu spravedlivého, odplatu spravedlivého vezme“. (Mat.10:41). Přirozeně známe též argumenty, že totiž vystoupili již mnozí, kteří se vydávali za proroky a se svými následovníky zformovali nová společenství víry nebo náboženství. Ale právě v tom spočívá jasné poznávací znamení, že to byli falešní proroci. Pravý prorok je muž Bohem poslaný církvi s Boží zvěstí odpovídající Božímu spásnému rozhodnutí. Nerazí svou vlastní cestu, připravuje cestu Pánu a spojuje Nevěstu a Ženicha.

Bůh sice v našem čase Svého služebníka vzal, ale zvěst nám zůstala. Nyní je otázka: Kdo nese tuto zvěst v křišťálově jasném Božím pověření do celého světa? Kdo ke Svatému Písmu nic nepřidává a kdo nevykládá žádný výrok proroka? Kdo lidstvu říká, že Bůh je odpovědný jen za to, co ve Svém Slově zaslíbil a zjevil skrze poslední zvěst? To, co lidé očekávají, ale přitom to není výslovně ve Svatém Písmu napsané, přináší jen rozkol a vede ke zklamání.

Ani Mat. 25 nesmí být vykládán. Tam nacházíme popis toho, co se při příchodu nebeského Ženicha stane. Moudré panny vejdou na svatbu, bláznivé zůstanou před zavřenými dveřmi. Je psáno: „…a které hotovy byly, vešly s ním na svatbu, i zavřeny jsou dveře“. (V.10). Ve 24. kapitole je konečný čas popsán opravdu ve všech oblastech jako na žádném jiném místě. Tam se Mistra ptali: „Pověz nám, kdy to bude, a která znamení budou příchodu tvého a skonání světa?“ (V.3). A potom následuje výčet všeho, co se v konečném čase na Zemi stane až po varování: „Nebo povstanou falešní Kristové a falešní proroci, a činit budou divy veliké a zázraky, tak aby v blud uvedli, by možné bylo, také i vyvolené“. (V.24).

Ale ti vyvolení jsou jediní, kteří nebudou svedeni. Falešní pomazaní a falešní proroci se cítí být potvrzováni skrze znamení a divy, ale nesouhlasí s učením Krista, jak je zvěstovali apoštolé a proroci. Na konci 24. kapitoly se Pán táže: „Kdo tedy jest ten služebník věrný a opatrný, kterého ustanovil pán jeho nad čeledí svou, aby jim dával pokrm v pravý čas?“ (V.45). To nám připomíná výrok Pána: „Můj pokrm jest, abych činil vůli toho, jenž mne poslal, a dokonal dílo jeho“. (Jan.4:34). Věrný Pán dokoná Své dílo spasení s těmi Svými, kteří budou shledáni v souladu s Jeho vůlí a Jeho Slovem.

Dokonání díla spasení nyní probíhá. Boží Slovo se nám stalo duchovním pokrmem a dokonalou orientací. Přece je naší žádostí, aby nám byla Boží vůle právě ve spojení s dokonáním Jeho díla až do konce zjevována. Bohem zjevené Slovo je skrze jedinečnou, požehnanou a Bohem potvrzenou službu bratra Branhama čerstvou manou, která je nyní jako duchovní pokrm předávána k dispozici všemu služebnictvu na celé Zemi. Jen tak se uskuteční jednota v Církvi – Nevěstě Ježíše Krista, když všichni služebníci Slova převezmou plnou odpovědnost před Bohem a budou totéž zvěstovat lidu Božímu a nebudou šířit žádná zvláštní učení. Bůh nám službou bratra Branhama zjevil skutečně všechna tajemství, která byla skryta ve Slově, a daroval všezahrnující biblické poučení. ON dal zaslíbení: „Aj, dnové jdou, dí Panovník Pán, že pošli hlad na zemi, ne hlad chleba, ani žízeň vody, ale slyšení slov Pánových“. (Am.8:11). Dík buď Pánu, že nám dal duchovní pokrm v pravý čas!“

V žádném čase na Zemi nebylo Boží Slovo od 1. Mojžíšovy knihy až do Zjevení tak hluboce a obšírně oznámeno jako nyní. Opravdu jsme ustanoveni nad celým majetkem Božího domu, a proto také můžeme s Pavlem podle pravdy říci: „Tak o nás smýšlej člověk, jako o služebnících Kristových a šafářích tajemství Božích. Dále pak vyhledává se při šafářích toho, aby každý z nich věrný nalezen byl“. (1.Kor.4:1-2).

V Mat.25 je ve spojitosti s příchodem Ženicha řeč o „pannách“. Pavel píše s ohledem na církev takto: „Zasnoubil jsem zajisté vás jako čistou pannu oddati jednomu muži, Kristu“. (2.Kor.11:2). Abraham svého času vyslal Eliezera, aby zaslíbenému synovi nalezl nevěstu: „A byla děvečka na pohledění velmi krásná, panna, a muž nepoznal ji“. (1.Moj.24:16). Symbol panny znamená, že Církev – Nevěsta z národů se musí odpoutat od vší duchovní poskvrny a náboženského cizoložství, aby se mohla čistá a bezúhonná setkat s Ženichem. Při dokonání jsou ti opravdově věřící popsáni jako moudré panny, protože se po svém vyvolání a oddělení neprovinili duchovně-náboženským znečištěním. Nebeský Ženich si odvede domů jako Svou Nevěstu čistou, neposkvrněnou pannu.

Ve Starém Zákoně je Izrael popsán jako panna, a sice v souvislosti s jeho soustředěním na konci dnů: „I však milováním věčným miluji tě, pročež ustavičně činím tobě milosrdenství. Ještě vždy vzdělávat tě budu, a vzdělána budeš, panno Izraelská“. (Jer.31:3-4). Ve Zj.14 je ukázáno 144 000 z dvanácti izraelských kmenů na hoře Sion s Beránkem. O nich je řečeno: „Toto jsou ti, kteří s ženami nejsou poskvrněni; nebo panicové jsou. Tiť jsou, jenž následují Beránka, kam by koli šel…“ (Zj.14:4). Oni předtím nenáleželi k žádné náboženské skupině v Izraeli. Jsou to Židé, kteří čekají na okamžik, kdy v Jeruzalémě vystoupí ti dva proroci v pověření Božím. Ve Zjevení 12 reprezentuje žena pravou církev, ve Zjevení 17 odpadlá žena „světovou náboženskou instituci – římský kostel“.

Porovnejme hlavní zaslíbení pro narození Syna Božího s narozením pacholíka, který bude vytržen (Zj.12:5). Celé stvoření čeká na zjevení synů Božích (Řím.8:19-27). O narození Spasitele čteme: „Aj, panna počne, a porodí syna“. (Iz.7:14). O Marii, panně – nikoliv o „mladé paní“, jak ti rouhači nejnověji tvrdí – čteme, že anděl Gabriel jí dal zaslíbení o narození Syna Božího. Ona slovu zaslíbení uvěřila, Duch Svatý na ni sestoupil a síla Nejvyššího ji zastínila, Slovo se stalo masitým tělem a Syn Boží se narodil (Mat.1; Luk.1).

Marie je příkladem pro moudré panny. Ony neobdrží jen pomazání ducha jako bláznivé panny, ony přijímají jen Slovo jako semeno – nemají nic společného s nějakým mužem, který předkládá výklady, jako ani Marie nevěděla o žádném muži (Luk.1:34). Slovo je semeno a Duch Svatý jako síla Boží sestoupí tak, jako na Marii, také na moudré panny. Ty moudré nemají jenom lampy, to znamená osvícení, nýbrž plnost Ducha v nádobách, ba ony samy jsou nádoby učiněné ke cti Páně. (2.Tim.2:19-21).

Odpovědnost před Bohem

Tím se dostáváme k odpovědnosti před Bohem v našem čase. Všichni proroci měli svůj čas a svoji službu. Každý Bohem povolaný služebník vykonával ve svém čase svou službu podle vůle a Slova Božího. Jan Křtitel měl svůj úkol, Petr a Pavel také, Jan na ostrově Patmos, též a jak s vděčností přijímáme, rovněž bratr Branham. On měl tu největší odpovědnost všech dob, měl totiž shrnout a zvěstovat to, co bylo od prvopočátku lidstva zjeveno skrze proroky a apoštoly, a tak Církev – Nevěstu zavést zpět k původnímu Slovu. Každý biblicky věřící má právo se tázat, kdo tedy nyní, v tomto časovém úseku, tak krátce před příchodem Krista, má od Boha přímé povolání a poslání, nést zvěst do celého světa?

Ve vlastní věci žádný Boží služebník nemusí mluvit. To nemusel žádný prorok ani apoštol. Ale všichni proroci a apoštolé v moci Božího povolání a poslání dostali od Boha odpovědnost a o své službě věděli. Tak například Petr řekl: „Muži bratří, vy víte, že od dávných dnů mezi námi Bůh vyvolil mne, aby skrze ústa má slyšeli pohané slovo evangelium a uvěřili“. (Sk.15:7). Pavel svědčil: „Neboť jest nám tak přikázal Pán, řka: Položil jsem tebe světlo pohanům, tak abys ty byl spasení až do končin země“. (Sk.13:46-49). Jan Křtitel, když se ho ptali, kdo on je, odpověděl: „Já jsem hlas volajícího na poušti: Spravte cestu Páně, jakož pověděl Izaiáš prorok“. (Jan.1:23). V poslední kapitole Bible je psáno: „Slova tato jsou věrná a pravá, a Pán, jenž jest Bůh svatých proroků, poslal anděla svého, aby ukázal služebníkům svým, co se díti musí brzo“. (Zj.22:6).

Vždyť všem je známo, že na Zemi jsou osobnosti, které mají v mnoha oblastech velikou odpovědnost, ale to není naše téma. Nám se jedná o odpovědnost v Božím království. V této přímé odpovědnosti vůči Bohu jsem více než čtyřicet let konal, co mi Pán sám 2. dubna 1962 za svítání přikázal. I když satan uvedl do pohybu všechno, aby mne a to dílo od roku 1979 zničil, musím, věren nebeskému povolání, v plné odpovědnosti před Bohem vykonávat příkaz, který mi byl dán.

Vždyť to není mé dílo, nýbrž dílo Páně, ne moje Slovo, ale Jeho Slovo, ne má církev, nýbrž Jeho církev, kterou On sám spasil, kterou nyní skrze poslední zvěst vyvolává (2.Kor.6:14-18), a kterou nakonec postaví před Svou tváří bez poskvrny a bez úhony (Ef.5:27). ON, ten nebeský Ženich, má Nevěstu na Zemi a všichni, kteří se k Církvi – Nevěstě počítají, budou nyní hlas Ženicha slyšet.

Jsme Bohu ze srdce vděčni, že Jeho slovo se všemi zaslíbeními je nyní, na konci času milosti, naposledy neseno do celého světa. Jsme vděčni za všechny bratry, kteří se na tom podílejí, jsme vděčni za sbor v Krefeldu, za misijní dílo. Především jsme vděčni také za to, že máme zprostředkována televizní vysílání v německé, anglické a ruské řeči v různých zemích. Miliony tak mohly slyšet věčně platící evangelium. Především na africkém kontinentě je žeň velmi bohatá. Kázání v prvním závěru týdne každého měsíce v misijním centru v Krefeldu, která se simultánně překládají do 12 jazyků a v sedmi jazycích se přenášejí internetem do celého světa, se těší velké pozornosti. V poslední době se uskutečňuje ve dvou jazycích internetový přenos z Curychu. Všichni jsou srdečně zváni k účasti na tom, co Bůh v přítomnosti činí.

Rozesíláním kázání bratra Branhama, Oběžnými dopisy a brožurami v nejdůležitějších jazycích je dána možnost, že Církev – Nevěsta v celém světě je uváděna do stejného kroku. „Potom řekl mi: Nezapečeťuj slov proroctví knihy této; neboť jest blízko čas“. (Zj.22:10) Po otevření pečetí o to více poznáváme, že ten čas je blízko. Kdo má uši k slyšení, ten slyš, co Duch nyní církvím říká! Amen.

Misijní zpráva

Je to přemáhající, jestliže člověk může prožívat, co Bůh činí v celém světě.

Největší část roku 2007 je za námi a každý měsíc byl vyplněn zvláštními shromážděními v různých zemích. Jen na mé červencové cestě pěti zeměmi Afriky slyšelo sedmdesát pět až osmdesát tisíc lidí Slovo Boží. Celé fotbalové stadiony byly zaplněny v počtu až osmnácti tisíc lidí. Pro nás jsou taková shromáždění s takovým počtem lidí skoro nepředstavitelná. V těch jedenadvaceti shromážděních Bůh požehnal tak mocně, že z toho vzešlo mnohé ovoce pro věčnost. Z Boží milosti mohu věren povolání, jako v uplynulých 40 letech, stále ještě podnikat každý měsíc misijní cesty. Obyčejně jsem asi 14 dní v misijním centru a 14 dní na misijních cestách. Jsem vděčen za všechny modlitby, které mě provázejí.

Je to opravdu vítězné tažení pro Pravdu. Poslední volání zaznívá, a všichni, kteří mají ucho ke slyšení, co Bůh říká církvím, vyjdou ven, oddělí se, očistí a vytříbí. Ježíš Kristus, náš Pán a Spasitel je Vítěz z Golgaty. ON dílo spásy korunoval Svým zmrtvýchvstáním, porazil smrt, přemohl satana a peklo a nám dal pověření, abychom v Jeho jménu vypůsobili poslušnost víry mezi všemi národy (Řím.1:5-6). Pavel psal věřícím: „Z nichž i vy jste povolaní Ježíše Krista“. Dnes je toto slovo adresováno nám. Patříme k těm, kteří Boží poslání a zvěst přijali, a ze srdce tomu věří.

Ale platí navždy to, co je psáno v Řím.11:4-7. Jako první otázka: „Ale co jemu dí odpověď Boží?… Tak i nyní ostatkové podle vyvolení jdoucího z pouhé milosti Boží zůstali…ale vyvolení došli toho“. To jsou mocné výroky, božské skutečnosti v každém časovém období. Ti vyvolení tvoří nyní ten zbytek, a jen oni to jsou, kteří dosáhnou cíle.

Právě tak přetrvává skutečnost, kterou Pán vyjádřil v Jan.8:47: „Kdo z Boha jest, slova Boží slyší…“ Totéž se týká slova v 1.Jan.2:21: „Nepsal jsem vám proto, že byste neznali pravdy, ale že ji znáte, a že všeliká lež není z pravdy“. V 1.Jan.4:6 se apoštol odvážil říci: „My z Boha jsme. Kdo zná Boha, poslouchá nás; kdož pak není z Boha, neposlouchá nás“. Tak to bylo s vyvolenými vždy, a tak je to také dnes. V tomto oběžném dopise jsme psali o poslání a odpovědnosti. Taková odpovědnost je přenesena na mne a na všecky pravé služebníky Boží. Kazatelé, kteří ze závisti a žárlivosti rozšiřují zlé pomluvy a slovem zabíjejí, to budou muset zodpovědět před Bohem. Tím odhalují svou vlastní podstatu a tak se naplňuje, co je psáno: „Nebo to jest to zvěstování, kteréž jste slýchali od počátku, abychom milovali jedni druhé. Ne jako Kain, kterýž z toho zlostníka byl a zamordoval bratra svého“. (1.Jan.3:11-12).

Žel, od samého počátku existují dvě různá semena. Jedni nenávidí, druzí jsou nenáviděni. Jedni usmrcují, druzí jsou usmrcováni. Jedni pronásledují, druzí jsou pronásledováni. Jedni pomlouvají, druzí jsou pomlouváni atd. Hledím se všemi opravdovými bratry, kteří ve všech národech a jazycích převzali odpovědnost před Bohem, na to, co ten věrný Pán v našem čase činí pro znovuvybudování, a ne na to co satan, který je zloděj a vrah, ničí.Tak se jen ukazuje, v jakých službách kdo stojí.

Všichni, kteří rozšiřují vlastní výklady a lidi táhnou do svého následování, se shodnou jen v jediném bodu, totiž pokud jde o zpochybnění nositele pravdivého Slova. A to se děje, aby své výklady lidem mohli udělat věrohodné. A to právě je to dílo nepřítele pod nábožnou zástěrkou. Jen Boží slovo zůstává na věky a jen Boží Slovo je to originální semeno. Pravá Nevěsta bude Nevěstou Slova.

Co se týká služby bratra Branhama, od samého počátku jsem svědčil – a dočteme se o tom též ve všech Oběžných dopisech od roku 1966 – že to byl muž od Boha poslaný, zaslíbený prorok pro tento čas. Právě tak jsem stále znovu odkazoval na to, že není dovoleno výroky bratra Branhama k vlastnímu zatracení překrucovat (2.Petr.3:14-18), aby se podepřelo vlastní učení. Jestliže člověk pomyslí, kolik různých názorů ke stejnému tématu ve zvěsti je v oběhu, potom by i prosťáčka muselo napadnout, že každý směr nemůže být správný. Bůh má jen jednu správnou odpověď ke každému tématu. Pro mne zůstává zvěst Slovem a Slovo zvěstí, a nic nesmí být měněno nebo přidáváno. Je to v dokonalé harmonii.

Vydání Bible

Vidím to jako velkou přednost, že jsem vyrůstal v domě věřících rodičů, kde byly samozřejmostí rodinné chvilky s předčítáním z Bible. Od Velikého pátku roku 1945 jsem v ní sám denně čítal. Nejprve to byla Bible Lutherova, pak jsem v průběhu mnoha let měl možnost ji číst ve většině dalších německých překladů v dalších jazycích.

Jako každý upřednostňuje určitý překlad, tak já jsem ve všech letech nejvíce dával přednost po stránce jazykové a smyslové Mengeho Bibli. Co se mi v ní nelíbilo, jsou četné vložené poznámky překladatele, které vyjadřují jeho vlastní názor, a také to, že začátky veršů nejsou v běžném textu dost zřetelné. Hledal jsem Bibli, ve které je napsané jen Boží Slovo, která by byla jasná a přehledná a kde by bylo udání verše na začátku řádku, ale žel jsem nenašel žádnou, která by všechny požadavky splňovala. Z toho důvodu jsem se rozhodl nechat Bibli v překladu Dr. Hermanna Mengeho vytisknout tak, aby byla pro mladé i staré dobře čitelná. Německá Biblická společnost ve Stuttgartu s naším vydáním souhlasila, a ujala se tisku. My v misijním centru jsme vykonali přípravné práce, kdy jsme řádek po řádku, verš po verši, kapitolu po kapitole několikrát četli a propracovali. Kde bylo v závorce druhé slovo jako možnost volby, srovnávali jsme s jinými překlady, abychom zjistili, které slovo nejlépe vystihuje daný smysl.

Pro mne to znamená velice mnoho, že službu, kterou mi Pán svěřil, smím korunovat tímto vydáním Bible. Těším se, že my, pro něž Boží Slovo znamená všecko, ji máme k dispozici. Je v kožené vazbě a se zlatým písmem na deskách a může být objednána zde v misijním centru. Jako každá jiná literatura bude rozesílána zdarma. Kdo by se chtěl podílet na výlohách, může to učinit dobrovolně formou daru.

Můj upřímný dík patří německé Biblické společnosti ve Stuttgartu, jako i všem ostatním, kteří v uctivé bázni před Slovem Božím spolupracovali zde v Krefeldu.

V pověření Božím působící￼

60 let státu Izrael
Květen 1948 – květen 2008

TAK PRAVÍ PÁN: „…navrať se, panno Izraelská, navrať se k městům svým těmto“. (Jer.31:21).

„A však je zase přivedu z národů, a shromáždím je z zemí nepřátel jejich, a posvěcen budu v nich před očima národů mnohých“. (Ez.39:27).

„Přivedu také zase zajatý lid svůj Izraelský…A tak je štípím v zemi jejich, že nebudou vykořeněni více z země své, kterouž jsem dal jim, praví Pán Bůh tvůj“. (Am.9:14-15).

„Od stromu pak fíkového naučte se podobenství: Když již ratolest jeho odmladne a listí se pučí, porozumíváte, že blízko jest léto. Také i vy, když uzřeli byste toto všecko, vězte, že blízko jest a ve dveřích království Boží. Amen pravím vám, že nepomine věk tento, až se tyto všecky věci stanou. Nebe a země pominou, ale slova má nepominou“ (Mat.24:32-35).

„I padat budou ostrostí meče, a zjímaní vedeni budou mezi všecky národy, a Jeruzalém tlačen bude od pohanů, dokud se nenaplní časové pohanů“. (Luk.21:24).

Naše generace, má tu přednost, že prožívá vše, co Bůh zaslíbil Izraeli. Žehnáme lidu izraelskému ve jménu Boha toho Pána, Elohim-Jahweh, a přejeme Jeruzalému pokoj. Šalom!

Pozvání k jubilejní cestě 2008

Dá-li Pán a my budeme živi, je od 5. května do 15. května 2008 v době jubilejní oslavy 60. výročí založení státu Izrael plánována zvláštní cesta do Izraele. Dosud byla každá cesta do Izraele pro všechny účastníky trvalým požehnáním. Bylo by krásné, kdyby tentokrát s námi jelo velké množství bratří a sester a přátel, a především mládež. Svatá země je věřícím doporučována také jako země pro trávení dovolené. Rozhodněte se rychle a pokud možno pošlete co nejdříve svou přihlášku.

Chci být bojovník kříže￼
a následovat Krista.
A nestát za Ježíšem
nenést Jeho potupu?

Ta cesta je rudá krví svědků;
měl bych já chodit po růžích?
Kde jiní jednou prošli hlubinou,
mám já stát na břehu?

Není nepřítel, který se před mne postaví,
žádné dílo pro mou ruku?
Nese mne snad falešný svět
něžně do přislíbené země?

Ne, bojovat musí, kdo chce zvítězit;
proto Spasiteli, dej mi sílu
k dobrému boji, tiše trpět
ve věrném rytířství!￼

Také o prvním zářijovém víkendu 2007 bylo v misijním centru plno. Oni přicházejí od východu a západu, přicházejí od jihu a severu … oni přicházejí… přicházejí, dokud nevejde poslední.

V červenci 2007 jsme měli 21 velkých shromáždění v pěti afrických zemích. Celkově se jich v různých městech zúčastnilo sedmdesát pět až osmdesát tisíc lidí. Oba snímky z Lubumbashi a Mbuji Mayi v Demokratické republice Kongo ukazují, že ještě dnes se lidé sejdou, aby slyšeli Boží pravdivé Slovo. K těmto shromážděním přišli hlavně bratři a sestry, kteří jsou obeznámeni se zvěstí konečného času. Našim bratrům nechť je vysloven dík, že vše tak dobře naplánovali a připravili.