Ó Bože, pamatuj na Svoji smlouvu a Svá zaslíbení! Tento snímek z Velkého kaňonu ukazuje duhu obzvláště výrazně. Připomíná mi to prožití, která jsou popsána v následujících biblických místech.

 „I řekl Bůh: Toto bude znamení smlouvy, kteréž já dávám, mezi mnou a mezi vámi, a mezi všelikou duší živou, kteráž jest s vámi, po všecky věky. Duhu svou postavil jsem na oblaku, a bude na znamení smlouvy mezi mnou a mezi zemí.“ (1.Moj.9:12-13).

„A uslyšel Bůh naříkání jejich, a rozpomenul se Bůh na smlouvu svou s Abrahamem, Izákem a Jákobem.“ (2.Moj.2:23).

„Shromažďte mi svaté mé, kteříž smlouvu se mnou učinili při obětech. I budou vypravovati nebesa spravedlnost jeho; nebo sám Bůh soudce jest.“ (Ž.50:5-6).

„A byť se i hory pohybovaly, a pahrbkové ustupovali, milosrdenství mé však od tebe neodstoupí, a smlouva pokoje mého se nepohne, praví slitovník tvůj Pán.“ (Iz.54:10).

„… Na pohledění jako duha, kteráž bývá na oblace v čas deště, takový na pohledění byl blesk vůkol. To bylo vidění podobenství slávy Hospodinovy. Kteréžto viděv, padl jsem na tvář svou, a slyšel jsem hlas mluvícího.“ (Ez.1:26-28)

„… aby učinil milosrdenství s otci našimi, a rozpomenul se na smlouvu svou svatou…“ (Luk.1:72).

„Neb to jest krev má nové smlouvy, kteráž za mnohé vylévá se na odpuštění hříchů.“ (Mat.26:28).

 „I řekl jim: To jest krev má nového Zákona, kteráž se za mnohé vylévá.“ (Mar.14:24).

„A hned byl jsem u vytržení ducha, a aj, trůn postaven byl na nebi, a na trůnu jeden seděl. A ten, jenž seděl, podoben byl obličejem kameni jaspidu a sardiovi; a vůkol toho trůnu byla duha, na pohledění podobná smaragdu.“ (Zj.4:2-3).

„Viděl jsem jiného anděla silného, sestupujícího s nebe, oděného oblakem, a duha na hlavě jeho byla, a tvář jeho jako slunce, a nohy jeho jako sloupové ohniví.“ (Zj.10:1)

Bůh pamatuje na Svou smlouvu také v našem čase. My jsme lid Nové Smlouvy.

„Ježíš Kristus včera i dnes tentýž jest, i na věky.“

(Žid.13:8).

OBĚŽNÝ DOPIS duben 2009

Velice srdečně Vás zdravím ve všech národech, jazycích a národnostech slovem z Řím.1:1-5:

„Pavel, služebník Jezukristův, povolaný apoštol, oddělený ke kázaní evangelium Božího, kteréž zdávna zaslíbil skrze proroky své v Písmech svatých, o Synu jeho, zplozeném z semene Davidova s strany těla, kterýž prokázán jest býti Synem Božím mocně, podle Ducha posvěcení, skrze z mrtvých vstání, totiž o Ježíši Kristu, Pánu našem, skrze něhož jsme přijali milost a apoštolství ku poslušenství víry mezi všemi národy pro jméno jeho …“

Jaký úvod tohoto apoštola v jeho prvním dopise! Z milosti byl povolán do úřadu apoštola, aby skrze jeho službu byla mezi věřícími z národů vypůsobena poslušnost víry ke cti Páně. To se nestalo tak, že by kázal nějaké evangelium, ale kázal Boží evangelium, jak to předpověděli svatí proroci a bylo zaslíbeno ve svatých písmech Starého Zákona. Totéž věčně platící evangelium, které je založeno jenom na Svatém Písmu, zvěstujeme i my. Jako Pavel si byl vědom odpovědnosti spojené s povoláním a celý svůj život dal k dispozici Pánu ke službě, tak je tomu ještě dnes s každým Božím služebníkem, který obdržel pravé povolání.

V Řím.15:17-18 dosvědčuje: „Mám se tedy čím chlubit v Kristu Ježíši, v Božích věcech. Neboť bych se neodvážil mluvit toho, čehož by skrze mne neučinil Kristus, k tomu, aby ku poslušenství přivedeni byli pohané slovem i skutkem …“

Již ve Starém Zákoně se v případě lidu Izraele jednalo o víru a poslušnost vůči Bohu (Žid.11):

Skrze víru převzal Izrael zaslíbenou zemi do vlastnictví.

Skrze poslušnost byl v zaslíbené zemi požehnán.

Skrze neposlušnost ale byli odvedeni do babylonského zajetí: „Když pak popouzejíce tě, zprotivili se tobě, zavrhnouce zákon tvůj za hřbet svůj, a proroky tvé zmordovali, kteří jim osvědčovali, aby je obrátili k tobě, a dopouštěli se velikého rouhání“ (Neh.9:26).

Iz.63:18: (Podle něm. př. Bible) „Jen krátký čas vládl posvěcený lid ve svém dědictví a tehdy naši protivníci Tvoji svatyni pošlapali“.

Jako Izraeli Bůh nemohl strpět nevíru a neposlušnost, tak se s tím absolutně nemůže smířit ve Své církvi z národů. Je politováníhodné, že ta původní církev, která skrze víru dosáhla vlastnictví zaslíbení, zůstala poslušná a v požehnaném stavu jen krátký čas. S neposlušností následovalo rozptýlení do mnoha konfesí.

V novozákonní církvi má víra a poslušnost velký význam také pro každého jednotlivce. „Vizte, bratří, aby snad v někom z vás nebylo srdce zlé a nevěrné, které by odstupovalo od Boha živého!“ (Žid.3:12). Nevíra znamená odpadnutí od živého Boha. S Ním nás spojuje jenom víra, která působí poslušnost a nakonec vede k nepředstírané lásce mezi věřícími sourozenci, jak píše Petr: „Poněvadž duše své očistili jste poslušenstvím pravdy skrze Ducha svatého, k milování neošemetnému bratrstva, z čistého tedy srdce jedni druhé milujte snažně“ (1.Petr.1:22).

Abraham, otec víry, je příkladem pro Izrael, pro církev i pro každého jednotlivce. On věřil Bohu (Řím.4:3) a viděl zaslíbení, které mu Pán dal, nakonec naplněné. V poslušnosti byl dokonce připraven obětovat svého syna Izáka. Apoštol Jakub víru, poslušnost a skutky shrnul do jednoho bodu: „Ale chceš-li vědět, ó člověče marný, že víra bez skutků jest mrtvá? Abraham otec náš zdali ne z skutků ospravedlněn jest, obětovav syna svého Izáka na oltář? Vidíš-li, že víra napomáhala skutkům jeho a z skutků víra dokonalá byla?“ (Jak.2:20-22). Ježíš Kristus, zaslíbený Syn, byl poslušný až do smrti na kříži (Fil.2:7-8). „A tak dokonalý jsa, učiněn jest všechněm sebe poslušným původem spasení věčného.“ (Žid.5:9). Tak to musí být se všemi syny a dcerami Božími, kteří byli ukřižováni s Kristem a s Ním povstali k novému životu. Ti mohou jako Pavel svědčit: „Živ jsem pak již ne já, ale živ jest ve mně Kristus.“ (Gal.2).

Čím déle očekáváme zaslíbený návrat Ježíše Krista, tím více jej chceme prožít. Na konci času milosti se musí všichni opravdově věřící, vyvolaní ze všech národů a jazyků, oddělit od všeho, co nesouhlasí s Bohem a Božím Slovem a Jeho vůlí. Jen tak se jako čistá »Nevěsta Slova« potkají s Ženichem – ne jako „nevěsta zvěsti“, neboť skupin zvěsti, které se označují jako církev nevěsta, je velké množství. Ale je jen Jeden, jehož jméno je »Slovo Boží« (Zj.19:13), a jen jedna Nevěsta Beránka, která se po svatební hostině stane Jeho ženou: „Pojď, ukáži ti nevěstu, manželku Beránkovu.“ (Zj.21:9). Je jen jedna Církev Nevěsta, která nese Jeho jméno, ve které se naplňují všechna zaslíbení Slova. Ona se vrací jak k původnímu učení a praxi původní církve, tak také k první lásce, a bude jako na počátku jedno srdce a jedna duše.

 „Nejmilejší, milujme jedni druhé; nebo láska z Boha jest, a každý, kdož miluje, z Boha se narodil, a zná Boha. Kdož nemiluje, nezná Boha; nebo Bůh láska jest.“

„Boha žádný nikdy nespatřil, ale milujeme-li jedni druhé, Bůh v nás přebývá, a láska jeho dokonalá jest v nás.“ (1.Jan.4:7-8+12).

CO SE NYNÍ DĚJE?

Již v druhém kázání poukázal Petr na to, že Spasitel zůstane v nebi až do času napravení všeho toho, co Bůh od počátku skrze Své svaté proroky zvěstoval (Sk.3:19-21). Zde je v řeckém textu uvedeno slovo „apokatastasis“, což v přesném znění slova znamená „uvedení do původního stavu“. V církvi Ježíše Krista tedy musí být všecko navráceno do původního stavu, jak to zaslíbil sám Pán v Mat.17:11 a Mar.9:12: „Eliáš zajisté přijde prve a napraví všecky věci (Mal.4:5).“ To se stane nyní, ještě než Ženich bude moci vzít Svoji Nevěstu domů.

Poté co zazněla poslední zvěst, která předchází druhému příchodu Krista, vysílá nyní Pán Své služebníky a zve k svatební hostině: „Povězte pozvaným: Aj, oběd můj připravil jsem … a všecko hotovo …“ (Mat.22:1-14). Záleží na zvaných, zda hledají výmluvy nebo následují volání. V Mat.24:45-47 čteme o moudrém služebníkovi a služebnictvu, kteří před příchodem Ženicha v pravý čas rozdávají duchovní pokrm. Pro spasené toto znamená, že vůle Boží se nyní uskutečňuje v každém tak, jak se nejprve děla při našem Spasiteli: „Můj pokrm jest, abych činil vůli toho, jenž mne poslal, a dokonal dílo jeho.“ (Jan.4:34). My očekáváme dokonání díla spasení církve, které je před námi a proto musí být náš duchovní pokrm spojen s přímou vůlí Boží. Až tehdy bude při nás pravdou: „V kteréžto vůli posvěceni jsme skrze obětování těla Ježíše Krista jednou. … Ale tento, jednu oběť obětovav za hříchy, vždycky sedí na pravici Boží, již dále očekávaje, až by položeni byli nepřátelé jeho za podnož noh jeho. Nebo jednou obětí dokonalé učinil na věky ty, kteří posvěceni bývají.“ (Žid.10:10-14).

V Mat.24:48-51 máme příklad špatného služebníka, který si v srdci myslí: „Můj Pán ještě dlouho nepřijde!“ a ostatní spoluslužebníky bije. Moudrý služebník přináší církvi Slovo, duchovní pokrm, skrytou manu, a rozsévá dobré semeno, které vyklíčí ve všech synech a dcerách Božích. Zlý služebník rozsévá výklady a tedy roztržky a bije ostatní služebníky, kteří se nepřipojí k jeho názoru. Každý kazatel, který sám neobdržel žádné přímé povolání ke službě, bude mít problém uvěřit, že někdo jiný byl opravdu povolán. A když se jedná o povolání, které je spojeno s Božími spásnými dějinami, tomu může tak jako tak věřit jen ten, kdo byl před založením světa předurčen (Ef.1:1-5). Ať se jednalo o proroky, o našeho Pána nebo o apoštoly – jenom ten, kdo byl z Boha, slyšel a věřil (Jan.8:47). Všichni ostatní odmítli, a dnes je tomu právě tak. Ale pokud jde o poslání, stále platí, co řekl Pán: „Kdo vás slyší, mne slyší; a kdo vámi pohrdá, mnou pohrdá; kdo pak mnou pohrdá, pohrdá tím, kdo mne poslal.“ (Luk.10:16).

V Mat.25 zaznívá křik o půlnoci: „Aj, Ženich jde, vyjděte proti němu.“ Nakonec je řečeno: „Ty moudré panny, které hotovy byly, vešly s ním na svatbu, i zavřeny jsou dveře.“ Zde nacházíme nejdůležitější lekci v souvislosti s návratem Ježíše Krista: Poznáváme, že docela na konci je důraz položen na to, že jen moudré panny dosáhnou cíle.

Jako panna Marie byla Bohem vyvolena, aby Spasitel mohl vejít do lidstva, tak je církev určena k tomu, aby přijala Boží semeno, a tak může být Kristus zjeven v každém jednotlivci (Kol.3:1-4). Zde se jedná o uskutečnění Božího spásného plánu, jenž vyvrcholí návratem Ježíše Krista, totiž jak stojí psáno v 1.Kor.15, proměnou našich smrtelných těl v nesmrtelná: „A jak nyní neseme podobu pozemskou, tak také poneseme tu podobu nebeskou.“

Co se týká Marie, v Luk.1 jsou dva výroky zvláštního významu: „Já přece nevím o žádném muži“ a: „Hle, já jsem děvečka Páně, staň se mi podle tvého slova.“ Marie nalezla milost u Boha (v.30), že přijala slovo zaslíbení, které jí přinesl anděl Gabriel, aby se to Slovo stalo masitým tělem a Boží Syn se mohl narodit. Následující předpovědi se naplnily:

… že božské Semeno přijde skrze ženu (1.Moj.3:15). „Což pak Zákon? Pro přestupování ustanoven jest, dokud by nepřišlo to símě, jemuž se stalo zaslíbení, způsobený skrze anděly v ruce prostředníka …“ (Gal.3:19).

„Já budu jemu otcem, a on mi bude synem“ (2.Sam.7:14). „A opět: Já budu jemu Otcem, a on mi bude Synem?“ (Žid.1:5b).

„Syn můj ty jsi, já dnes zplodil jsem tě.“ (Ž.2:7). „Nebo kterému kdy z andělů řekl: Syn můj jsi ty, já dnes zplodil jsem tebe?“ (Žid.1:5a).

Skrze zplození, které bylo zároveň stvořitelským aktem, bylo do Marie vloženo Boží Semeno. Proto On je ten „jednorozený“ Syn (Jan.3:16), ten Prvorozený mezi mnohými bratřími (Řím.8:29), Počátek nového Božího stvoření (Zj.3:14) a také ten Prvorozený celého – dokonalého stvoření (Kol.1:14-15). Je-li někdo v Kristu, je novým stvořením (2.Kor.5:17).

Dále se naplnilo: „Ješto ty jsi, kterýž jsi mne vyvedl z života“ (v něm. př. Bible: „Ty jsi mne vložil matce do klínu“.) (Ž.22:10) a právě tak: „On volaje ke mně, dí: Ty jsi otec můj, Bůh silný můj a skála spasení mého. Já také za prvorozeného vystavím jej, a za vyššího králů zemských.“ (Ž.89:27-28). Co náleželo k prvnímu Kristovu příchodu, to shrnul vzkříšený Pán takto: „Tato jsou slova, která jsem mluvil vám, ještě byv s vámi: Že se musí naplnit všecko, což psáno jest v Zákoně Mojžíšově a v Prorocích i v Žalmech o mně. Tedy otevřel jim mysl, aby rozuměli Písmům.“ (Luk.24:44-45).

O co se jedná dnes? Také dnes se jedná o to, aby se naplnilo všecko, co je napsáno pro náš čas. Skrze pannu Marii a samotného Spasitele se naplnila zaslíbení ze Starého Zákona. Skrze moudré panny a samotného Spasitele se plní nyní všechna zaslíbení Písma pro tento časový úsek. Tak jako Marie, i my souhlasíme a říkáme: „Staň se mi podle slova tvého!“ (Luk.1:38). Na její zjištění: „Já nevím o žádném muži!“, jí anděl odpověděl: „Duch svatý na tebe sestoupí a moc Nejvyššího zastíní tebe, a proto také to svaté, co se z tebe narodí, bude nazváno synem Božím.“ (Luk.1:34-35).

Jako Marie přijala ve víře slovo zaslíbení a Duch Svatý ji zastínil, tak ve víře přijímají ti opravdově věřící slovo zaslíbení pro tento čas a budou naplněni mocí Ducha Svatého.

My máme to největší zaslíbení ze všech časů a prožíváme, jak ten »mužný syn«, ti přemožitelé, se v bolestech zrodu narodí z církve a konečně jako korunování nastane jejich „vytrženi k Bohu a Jeho trůnu“.

Z BOHA NAROZENI,
ÚČASTNI BOŽÍ PŘIROZENOSTI (2.Petr.1:3-11)

„… a símě jejich sloužit mu bude“ (Ž.22:31-32; Iz.53:10 aj.) a obdrží podíl na Boží přirozenosti (2.Pet.1:3-7). Všichni, kteří jsou z Boha zplozeni a znovuzrozeni, mají jako synové a dcery Boží stejnou Boží povahu jako Syn Boží. Řecké slovo gennao znamená jak „zplodit, tak i „porodit“ a je použito stejnou mírou na Syna Božího a syny a dcery Boží. Týká-li se to muže, pak se musí přeložit „plodit“, jako např. v 1.Moj.5 se stále znovu opakuje: „Byl pak Adam ve stu a třiceti letech, když zplodil syna … Set pak byl ve stu a pěti letech, když zplodil Enosa …“ atd. Když se to týká ženy, tak se musí překládat „porodit“. „Eva pak porodila Adamovi …“ (1.Moj.4:1). O Marii je řečeno: „I porodila Syna svého prvorozeného“ (Luk.2:7).

Apoštol Jan toto téma zvláště objasnil (Jan.3:7; 1.Jan.2:29; 1.Jan.3:9; 1.Jan.5:1; 1.Jan.5:18 aj.) Přece je jasné, že každému narození předchází zplození a že narozením to semeno přijde k životu. „Poněvadž víte, že on spravedlivý jest, znejte také, že každý, kdož činí spravedlnost, z něho jest narozen.“ (1.Jan.2:29). „Každý, kdož je zplozen z Boha / se narodil, hříchu nečiní; nebo símě jeho v něm zůstává, aniž může hřešiti, nebo z Boha zplozen / narozen jest.“ (1.Jan.3:9). „Všecko zajisté, což je z Boha zplozeno / se narodilo, přemáhá svět; a to jest to vítězství, kteréž přemáhá svět, víra naše.“ (1.Jan.5:4).

S těmi moudrými pannami se opakuje, co se stalo s Marií: ona to zaslíbení přijala a věřila mu a zároveň na ni sestoupil Duch Svatý: tak se Slovo stalo masitým tělem. Právě tak se to děje se všemi, kteří patří k Církvi Nevěstě: Oni přijímají slovo zaslíbení pro tento čas ve víře, Duch Svatý na ně sestoupí a to semeno Slova vzejde. Říkají tak jako Marie: „Staň se mi podle tvého slova!“ Moudrým pannám již do toho žádný člověk nemluví – ani ony nevědí o žádném muži, o cizím semenu, o učení, které je nebiblické. Bláznivé panny mohou věřit bláznivým výkladům, dokonce i tomu, že Nevěstu dokoná sedm zvláštních mužů, nebo že Pán již přišel a mnoho jiného. Ty moudré ale nepřijmou ani jediný výklad. Ony jsou Nevěstou Slova, neprovinily se duchovním cizoložstvím, nýbrž zůstávají panensky čisté a prožívají, že se v nich naplňuje Boží zaslíbení. Děti zaslíbení věří slovu zaslíbení a obdrží Ducha zaslíbení (Řím.9:8; Gal.4:28; Ef.1:13).

Moudré panny nemají jen lampy/světlo, ony mají také džbán s olejem, aby mohly lampy doplňovat, aby nevyhasly. To nám připomíná proroka Eliáše, který řekl vdově v Sareptě: „Neboť toto praví Pán Bůh Izraelský: Mouka z kbelíku toho nebude strávena, aniž oleje v nádobce té ubude až do toho dne, když dá Pán déšť na zemi.“ Mouku potřebujeme na chléb, olej do lamp. Hned potom jsou jeho slova potvrzena: „Z kbelíka toho mouka nebyla strávena, aniž oleje v nádobce ubylo, podle řeči Pánovy, kterouž mluvil skrze Eliáše.“ (1.Kr.17:14-16). Tak je to také nyní: Obojí vystačí, dokud nepřijde pozdní déšť (Iz.44:3; Jer.5:24; Zach.10:1; Jak.5:7 aj.). V kázání „Mluvené slovo je to originální semeno řekl bratr Branham: „Když tento pomazaný zvěstovatel vystoupí, bude přirozeně rozsévat semeno celé Bible – o tom co udělal had, až po zvěstovatele v čase jarního deště. … V čase pozdního deště pak přijde zkouška sil jako na hoře Karmel. Bible se naplní až do posledního písmene!“

My věříme Eliášově zvěsti pro náš čas a živíme se vzácným duchovním pokrmem. Moudré panny nyní prožívají, jak jsou džbány plněny olejem, aby mohly doplňovat své lampy. To je odlišuje od těch bláznivých, které se odpoutaly od církve a tím od olejové nádoby, která je přímo spojena se svícnem (Zach.4:2; Zj.1-3).

V konečném důsledku jde přece o to, abychom pod vedením Ducha Svatého bez kompromisu věřili a prožili to, co Bůh zaslíbil ve Svém Slově. Pak budou i pro nás platit ta slova: „Blahoslavená, která věřila, neboť to zaslíbení, které jí Pán dal, se naplní!“ Zaslíbení, které nám Pán dal, zahrnuje vyvolání ven, oddělení, očištění od každé poskvrny (2.Kor.6:14 - 7:1), úplné navrácení, obnovení původního stavu. Zatímco ty bláznivé ještě diskutují o různých tématech, prožívají ty moudré naplnění zaslíbení.

Co se týče osobní přípravy všech, kteří náleží k Církvi Nevěstě, musíme si s plnou vážností uvědomit, že se Nevěsta bezprostředně před svatbou už nezabývá ničím, co se kolem ní děje, ne tím, co lidé dělají nebo říkají, nýbrž je soustředěna jen na to, aby sama byla připravena. Prorok Jeremiáš řekl: „Zdali se zapomíná panna na ozdoby své, a nevěsta na tkanice své?“ (2:32). Tak je to nyní se všemi dušemi Nevěsty: ony se koupají v Božím Slově (Ef.5:26), dívají se do zrcadla Slova (Jak.1:19-27), oblékají se do bílého lněného šatu, což je spravedlnost svatých (Zj.19:8), a připravují se na setkání s Ženichem.

S velikou vážností nás apoštol Jakub napomíná, abychom odložili i ten poslední zbytek zloby a ve vší tichosti přijali slovo, které bylo do nás zaseto a bylo schopno naše duše zachránit. A pokračuje: „Buďte pak činitelé slova, a ne posluchači toliko, oklamávajíce sami sebe.“ On jde ale ještě dále a píše: „Nebo byl-li by kdo posluchač slova, a ne činitel, ten podoben jest muži spatřujícímu obličej přirozený svůj v zrcadle …“ Ano a potom pozorujeme, že tím nahlédnutím do zrcadla není všechno učiněno. „Vzhlédl se zajisté, i odešel, a hned zapomenul, jaký by byl.“ (1:21-24).

Duch Boží každému osobně ukazuje, kde to ještě nesouhlasí. Usvědčuje z hříchu, ze spravedlnosti a soudu (Jan.16:7-15), uvádí do celé pravdy a vede k poslušnosti. Stáváme se činiteli Slova a chodíme jako Enoch s Bohem v souladu s Jeho Slovem a vůlí. Jestliže se v Ef.5:27 píše, že Pán Svoji církev postaví před Svou tváří bez úhony, pak přece musíme číst, jaké požadavky jsou na nás kladeny, abychom věděli, jak my všichni, a sice každý osobně, můžeme vést bohulibý život. David se ptal: „Kdo vstoupí na horu Pánovu? A kdo stane na místě svatém jeho? Ten, kdož jest rukou nevinných, a srdce čistého, kdož neobrací duše své k marnosti, a nepřisahá lstivě.“ (Ž.24:3-4). V kázání na hoře řekl náš Pán: „Blahoslavení čistého srdce, nebo oni Boha viděti budou.“ David, který sám mnohé prodělal, píše pod vedením Ducha Svatého: „Ten, kdož chodí v upřímnosti, a činí spravedlnost, a mluví pravdu z srdce svého. Kdož neutrhá jazykem svým, bližnímu svému nečiní zlého, a potupy neuvodí na bližního svého.“ (Ž.15:2-3).

Bylo by dobré, kdyby se každý věřící podle 1.Kor.6 zkusil, aby poznal, jestli tu přece jen ještě není něco, co ho vylučuje z Božího království. Pomluvač zůstane venku zrovna tak jako modloslužebník a všichni ostatní, kteří jsou tam jmenováni. V Gal.5 apoštol Pavel vypisuje celý rejstřík takových věcí. Každý osobně se musí nechat oslovit těmi jednoznačnými místy, jinak jen hledí do zrcadla a všechno zůstane při starém. Jen pokud to napomenutí vezmeme smrtelně vážně, pochopíme to slovo: „Pokoje následujte se všemi a svatosti, bez níž žádný neuzří Pána“ (Žid.12:14). Je důležité, abychom všichni, každý osobně, byli nalezeni v dokonalé vůli a poslušnosti na té úzké cestě. Lstivost nepřítele se projeví tím, že se věřící tuze rádi zabývají jen tím, co učinili jiní, a co podle jejich mínění by to nesměli učinit. Uděláme lépe, když zjistíme, co v našem vlastním životě nemůže obstát před Bohem, a vezmeme si k srdci napomenutí: „A netáhněte jha s nevěřícími. Nebo jaký jest spolek spravedlnosti s nepravostí? A jaké obcování světla s temnostmi? A jaké srovnání Krista s Beliálem? Aneb jaký díl věřícímu s nevěřícím? A jaké spolčení chrámu Božího s modlami?“ (2.Kor.6), rovněž jako přikázání: „… a protož vyjděte z prostředku jejich a oddělte se od nich, praví Pán; a nečistého se nedotýkejte, a já přijmu vás. A budu vám za Otce, a vy mi budete za syny a za dcery, praví Pán všemohoucí.“ A zase ten apoštol zdůrazňuje to nejdůležitější: „Taková tedy majíce zaslíbení, nejmilejší, očišťujme se od všeliké poskvrny těla i ducha, konajíce posvěcení naše v bázni Boží.“

V každém časovém období jen vyvolená část naslouchala tomu (Řím.11:5), co Duch praví církvím (Zj.2+3), zbytek byl zatvrzelý (Řím.11:7). Nyní, tak krátce před návratem Ženicha, nastává to definitivní vyvolávání a příprava Církve Nevěsty. Bůh učinil všechno, On nám poslal zvěstovatele a zvěst, a vedl nás od jasnosti k jasnosti. Poté, co je ve Zj.17 popsáno odpadlé křesťanství jako Babylon – ta veliká smilnice, přichází ve Zj.18:4 poslední výzva všem opravdově věřícím: „I slyšel jsem jiný hlas s nebe, řkoucí: Vyjděte z něho, lide můj, abyste se neúčastnili hříchů jeho a abyste nepřijali z jeho ran.“ To je poslední volání, jež musí před návratem Ženicha následovat všichni, kteří naleží k Církvi Nevěstě. Vyvolání a oddělení předchází tomu napravení. Nakonec bude všechno opět uvedeno do původního stavu, jak tomu bylo zcela na počátku novozákonní církve.

NÁVRAT JEŽÍŠE KRISTA A RŮZNÉ PŘÍCHODY

„Jdu, abych vám připravil místo. A odejdu-li, a připravím vám místo, zase přijdu, a poberu vás k sobě samému, abyste, kde jsem já, i vy byli.“ (Jan.14:3).

Bratr Branham řekl: „Existují tři příchody Krista: Poprvé přišel, aby spasil Svou Nevěstu. Podruhé přijde, aby spasenou Nevěstu odvedl domů. Potřetí přijde po svatební hostině s Nevěstou k nastolení Tisíciletého království.“

Prvním příchodem se již nemusíme zabývat; to je ve čtyřech evangeliích od Kristova narození až po jeho nanebevstoupení jasně popsáno.

Podle Mat.25 přijde náš Pán jako Ženich, aby si k Sobě vzal Svoji Nevěstu ve vytržení: „… které hotovy byly, vešly s ním na svatbu, i zavřeny jsou dveře.“

„Aj, tajemství vám pravím: Ne všichni zajisté zesneme, ale všichni proměněni budeme, hned pojednou, v okamžení, k zatroubení poslednímu. Neboť zatroubí, a mrtví vstanou neporušitelní, a my proměněni budeme.“ (1.Kor.15:39-58).

V 1.Tes.1:4 se Pavel rovněž zabývá návratem Ježíše Krista a tím, co se pak bude dít: „Toto zajisté vám pravíme slovem Páně, že my, kteříž živi pozůstaneme do příchodu Páně, nepředejdeme těch, kteříž zesnuli. Nebo Pán náš s zvukem ponoukajícím, s hlasem archanděla a s troubou Boží sestoupí s nebe, a mrtví, kteříž jsou v Kristu, vstanou nejprve. Potom my živí pozůstavení spolu s nimi zachváceni budeme do oblaků, vstříc Pánu v povětří, a tak vždycky s Pánem budeme.“ (v.13-18).

Apoštol Jan píše: „Nejmilejší, nyní synové Boží jsme, ale ještě se neokázalo, co budeme. Víme pak, že když se okáže, podobni jemu budeme; nebo viděti jej budeme tak, jakž jest.“ (1.Jan.3:2). Každý z Jeho příchodů je »parusie« - tělesná přítomnost.

V 2.Tes.2:1 Pavel věřící varuje: „Prosíme pak vás, bratří abyste se nedali rychle vyrážeti z mysli, ani kormoutiti, skrze příští (příchod) Pána našeho Jezukrista a naše shromáždění v něj buď skrze ducha, buďto skrze řeč, neb skrze list …“

Pokud se týče návratu našeho milovaného Pána, totiž Jeho druhého příchodu, pak je jako varování psáno: „Nebo mnozí bludaři vyšli na svět, kteříž nevyznávají Jezukrista přišlého v těle. Takový každý jest bludař a antikrist.“ (2.Jan.7.v.) Přímo za tím je psáno: „Každý, kdož přestupuje a nezůstává v učení Kristovu, nemá Boha; kdož zůstává v učení Kristovu, ten i Otce i Syna má.“ (v.9).

Popření tělesného příchodu našeho Spasitele je nejhorší blud a je postaven na stejnou úroveň s antikristem. Proto za tím okamžitě následuje napomenutí: „Přichází-li kdo k vám, a tohoto učení nepřináší, nepřijímejte ho do domu, aniž ho pozdravujte.“ (v.10). Zkoušejte duchy, zkoušejte učitele a jejich učení!

Citát bratra Branhama: „My vyhlížíme po příchodu Pána v naší generaci … Pán Ježíš se v těle vrátí, aby Svůj lid, který Svou očišťující krví oslavil, v těle vzal pryč.“  (Neviditelné sjednocení Nevěsty … 25. listopadu 1965).

Kdo popírá tělesný návrat Ježíše Krista, je posedlý antikristovským duchem. To platí i o těch, kteří druhý Kristův příchod zduchovňují a učí, že Pán již přišel. Oni se povyšují, zaslepení pýchou nad Boží Slovo. Také při návratu Ježíše Krista se bude všechno dít přesně tak, jak je napsáno, totiž: „Tento Ježíš, kterýž vzhůru vzat jest od vás do nebe, tak přijde, jak jste spatřili způsob jeho jdoucího do nebe.“ (Luk.24:50-51; Sk.1:11b). To musíme respektovat, neboť je to TAK PRAVÍ PÁN v Jeho Slově.

Stejně tak musejí být všechna biblická místa o různých příchodech, které již nejsou spojeny s Církví a vytržením, viděna ve správných souvislostech. My víme, že návrat našeho Pána, totiž vytržení, nastane před velikým soužením. To bratr Branham zdůrazňoval dost často. Pavel píše věřícím: „Nebo která jest naše naděje neb radost aneb koruna chlouby? Zdali ne i vy před obličejem Pána našeho Jezukrista v čas příchodu jeho?“ (1.Tes.2:19).

Ale jsou ještě další příchody Pána, které se netýkají církve; např. v Mat.25 od 31. verše se píše: „A když přijde Syn člověka v slávě své, a všichni svatí andělé s ním, tedy se posadí na trůnu velebnosti své …“ rovněž 2.Tes.1:7-8: „… při zjevení Pána Ježíše s nebe, s anděly moci jeho, v plameni ohně,“ nebo Zj.16:15-16 a Zj.19, od verše 11 a jiná místa. Přitom je vždy nutné, přibrat k tomu také Starý Zákon, abychom věděli přesně, co je míněno a o jakou souvislost se jedná.

Co např. znamená příchod, o kterém mluvil náš Pán v Mat.24:29-30: „A hned po soužení, kteréž bude těch dnů, slunce se zatmí a měsíc nedá světla svého a hvězdy budou padati s nebe a moci nebeské budou se pohybovati. A tehdy se ukáže znamení Syna člověka na nebi, a tu budou kvíliti všecka pokolení země, a uzří Syna člověka přicházejícího na oblacích nebeských s mocí a slávou velikou.“?

Zde není řeč o příchodu Ženicha, ale o příchodu Syna člověka po velikém soužení, kdy se slunce zatmí a měsíc ztratí svůj svit. Tento příchod spadá do úseku 6. pečeti (Zj.6 od 12. verše). O tom také mluví Zj.1:7: „Aj, ubírá se s oblaky, a uzří jej všeliké oko, i ti, kteříž ho bodli; a budou plakati pro něj všecka pokolení země, jistě, Amen.“

„I obrátí zřetel ke mně, kteréhož jsou bodli …“ (Zach.12:9-10).

„Viděl jsem u vidění nočním, a aj, s oblaky nebeskými podobný Synu člověka přicházel; potom až k Starému dnů přišel, a před něj postaven byl. I dáno jest jemu panství a sláva i království, aby všichni lidé, národové a jazykové sloužili jemu; jehož panství jest panství věčné, kteréž nepomíjí, a království jeho, kteréž se neruší.“ (Dan.7:13-14).

Zj.11 od verše 15 nám to objasňuje ještě přesněji: „A sedmý anděl zatroubil, i stali se hlasové velicí v nebi, řkoucí: Učiněna jsou království všeho světa Pána našeho a Krista jeho, a kralovati bude na věky věků.“

V této souvislosti je řeč o sedmém pozounovém andělovi, na něhož je odkaz již ve Zj.10:7. Bratr Branham ohledně tohoto biblického místa v kázání „Přechod od církevních věků …“ ze 17. března 1963 řekl následující: „Vidíte, já jsem si to nepřipravil, ale je to TAK PRAVÍ PÁN. Předčítám vám to z této Knihy, z Bible: »Ale ve dnech hlasu sedmého anděla, když bude troubiti, dokonáno bude tajemství Boží, jakož zvěstoval služebníkům svým prorokům.« Toho TAK PRAVÍ PÁN bratra Branhama se nesmíme a nemůžeme dotýkat. Ve stejném odstavci on spojuje sedmého pozounového anděla a sestupujícího Anděla Smlouvy a následuje vysvětlení: „Teprve potom co jsou pečeti otevřeny a tajemství je zjeveno, sestoupí ten Anděl, Posel s duhou nad Svou hlavou – Kristus – a postaví se jednou nohou na zemi a druhou na moře. Myslete na to: V čase tohoto příchodu, je tento sedmý anděl na Zemi.“

Tedy prosím, sledujte pozorně: Ne při Kristově návratu, když se s Ním Jeho Nevěsta setká v povětří jako s Ženichem, nýbrž když Pán jako Anděl Smlouvy přijde, je tento, ne ten, nýbrž tento sedmý anděl na Zemi. Ne při otevření Pečetí v roce 1963, nýbrž „až po otevření sedmi pečetí“. „… a anděl smlouvy, kterého si žádáte, přijde jistě! – praví Pán zástupů“ (Mal.3:1b – podle něm. př. Bible).

Sedm pozounových andělů je představeno při otvírání sedmi pečetí. Bratr Branham v kázání o sedmé pečeti v 8. kapitole četl jen první verš o půlhodině ticha v nebi. Ale hned potom se stalo, že Jan viděl to, co je psáno od 2. verše: „I viděl jsem sedm andělů, kteříž stojí před obličejem Božím, jimž dáno sedm trub.“ V hebrejské Bibli zde stojí slovo »šófar« právě tak jako v dalších devíti místech, která v naší Bibli byla přeložena jako „pozoun“ (Zj.8:6; 8:8; 8:10; 8:12; 8:13; 9:1; 9:13; 10:7; 11:15). Z toho samo od sebe vyplývá, že sedmá pečeť není ve spojení se sedmým sborovým andělem (Zj.2+3), nýbrž se sedmi pozounovými anděly, kteří stojí před Bohem.

Poté, co první čtyři pozounoví andělé zatroubí na svůj »šófar«, je dále psáno: „Běda, běda, běda těm, kteříž přebývají na zemi, pro jiné hlasy trub (šófar) tří andělů, kteříž mají troubiti.“ (Zj.8:13). V 9. kapitole zatroubí pátý a šestý pozounový anděl. A již schází jen hlas sedmého. U sedmého anděla ze Zj.10:7 se tudíž nejedná o sedmého zvěstovatele církve, nýbrž o sedmého pozounového anděla. To TAK PRAVÍ PÁN bratra Branhama se vztahuje jednoznačně na hlas sedmého pozounového anděla ve Zj.10:7, neboť pak bude tajemství Boží u konce.

Když se bratr Branham zmínil o Zj.10:7 s ohledem na svoji službu, hovořil o tajemstvích, která měla být zjevena právě skrze jeho službu, tu poslední zvěst laodicejského období. To se opravdu stalo. Všechna tajemství od 1. Mojžíšovy knihy až k poslední kapitole Bible byla zjevena. To byl úkol posledního zvěstovatele Laodiceje. O tom »Božím tajemství« je ve Zj.10:7 řeč v jednotném čísle, a má být ukončeno, když zazní hlas sedmého pozounového anděla. Tak to stojí jasně a zřetelně napsáno. Kristus je tajemství Boží, jak je v 1.Tim.3:16; Kol.2:2-3 a ostatních místech jasně řečeno: „… aby potěšena byla srdce jejich, spojená v lásce, a to ke všemu bohatství přejistého smyslu, ku poznání tajemství Boha i Otce i Krista Pána, v němž jsou skryti všichni pokladové moudrosti a známosti.“ Tajemství Boží v Kristu tehdy zůstalo Židům skryto, pak jim ale bude zjeveno.

Také v tomto bodě je Boží Slovo jasné a naprosto srozumitelné. Velká chyba, k níž dochází, spočívá v tom, že citáty a biblické texty, které hovoří o různých příchodech, jsou vztahovány jen na návrat Ježíše Krista. I zde je životně důležité Slovo správně rozdělovat a správně zařazovat. Jednou bude muset každý dát Bohu a Jeho Slovu za pravdu. Blaze tomu, kdo to činí již nyní a zde!

O Mal.3:1 se v Novém Zákoně zmiňovala jen první část, která se týkala Jana Křtitele: „Tento jest zajisté, o němž psáno: Aj, já posílám anděla svého před tváří tvou, kterýžto připraví cestu tvou před tebou.“ (Mat.11:10). Druhá část o Andělu Smlouvy, který přijde do Svého chrámu, není zmíněna, protože se to ještě nenaplnilo. Zaslíbení o Andělu Smlouvy bylo tehdy v budoucnosti a je dodnes.

„V tom hned přijde do chrámu svého Pán, kteréhož vy hledáte, a anděl smlouvy, v němž vy libost máte. Aj, přijde, praví Pán zástupů. Ale kdo bude moci snésti den příchodu jeho? A kdo obstojí, když se on ukáže? Nebo on jest jako oheň rozpouštějící a jako mýdlo běličů.“

Ve Zj.11:1 je vyměřen nově postavený chrám. Podle 2.Tes.2:4-8 se antikrist posadí v Božím chrámu, ale Pán jej při tomto příchodu k Židům zničí dechem úst Svých (Iz.11:4).

Ve Zj.10 vidíme Anděla Smlouvy, který je ukázán s duhou nad hlavou a zahalen v oblaku (v.1). Protože se tato událost naplní po otevření pečetí, má ve Své ruce tu Knihu otevřenou. Pak jako pravoplatný majitel postaví Své nohy na Zemi a moře (v.2) „… a volal silným hlasem, jak když lev řve.“ Až tehdy zazní hlasy sedmi hromů (v.3). Co bylo mluveno, se nás vůbec netýká, neboť to nemá žádnou souvislost s církví, a také to nesmělo být napsáno: „Zapečeť to, co mluvilo sedm hromů, než nepiš toho!“ (v.4).

My Boží rozhodnutí respektujeme a Bohu přenecháváme, co bude činit. Teprve potom pozdvihne Anděl Smlouvy, který stojí na Zemi a moři, Svou pravou ruku k nebi: „… a přisáhl skrze živého na věky věků, kterýž stvořil nebe i to, což v něm jest, a zemi i to, což na ní jest, a moře i to, což v něm jest, že již více času nebude.“ Tedy od té doby již nebude čas, žádné prodlévání, žádný odklad, „… ale ve dnech hlasu sedmého anděla, když bude troubiti – na šófar – , dokonáno bude tajemství Boží, jakož zvěstoval služebníkům svým prorokům.“ V 11. kapitole, potom co skončí služba těch dvou proroků, a oni budou v oblaku vzati do nebe (v.12), bude troubit sedmý anděl na pozoun, jak je to předpověděno v 10. kapitole v 7. verši, a bude vyhlášeno království. Je to dokonale uspořádané.

Prorok Daniel již dopředu viděl, jak ten anděl bude přísahat a píše, že od toho okamžiku až do vzniku království bude zbývat ještě tři a půl roku. „Kdy bude konec těm divným věcem? I slyšel jsem muže toho oblečeného v roucho lněné, kterýž stál nad vodou té řeky, on zdvihl pravici svou i levici svou k nebi, a přísahal skrze Živého na věky, že po uloženém času, a uložených časech, i půl času, a když docela rozptýlí násilí lidu svatého, dokonají se všecky tyto věci.“ (Dan.12:6-7). Jasněji to Bůh říci nemohl. A právě k tomuto tématu je možno přidat ještě příslušná místa, která ukazují, kdy a v jaké souvislosti řve Lev z kmene Juda:

„Pán s výsosti řváti bude, a z příbytku svatosti své vydá hlas svůj, mocně řváti bude z obydlí svého.“ (Jer.25:30-31).

„I půjdou za Pánem řvoucím jako lev; on zajisté řváti bude …“  (Oz.11:10).

„A Pán řváti bude z Siona, a z Jeruzaléma vydá hlas svůj …“  (Joel.3:16).

Ve Zj.10:7 je předpověď toho, co je naplněno v kap. 11:15. Kdo čte důkladně, ten zjistí, že v okamžiku, kdy sedmý pozounový anděl zatroubí na pozoun, bude na Zemi vyhlášena královláda, a tím bude tajemství Boží v Kristu Ježíši dokonáno. „A sedmý anděl zatroubil, i stali se hlasové velicí v nebi, řkoucí: Učiněna jsou království všeho světa Pána našeho a Krista jeho, a kralovati bude na věky věků. Tedy těch čtyřiadvacet starců, kteříž před obličejem Božím sedí na stolicích svých, padli na tváři své, a klaněli se Bohu, řkouce: Díky činíme tobě, Pane Bože všemohoucí, kterýž jsi, a kterýž jsi byl, a kterýž přijíti máš; nebo jsi přijal moc svou velikou a království ujal.“ (Zj.11:15-17).

Bylo přitěžující chybou, že hlas sedmého anděla ve Zj.10:7 byl vykládán jako hlas Boží, přestože v tomto verši není řeč ani o hlasu Božím ani o hlasu posledního zvěstovatele, ale jednoznačně o hlasu sedmého pozounového anděla. Bratr Branham měl právo odvolávat se na toto prorocké místo. Jak víme, prorocká místa se stále znovu a znovu ukazovala ve dvojnásobném naplnění. Prosím, porovnejte: „… Izrael je můj prvorozený syn“ (2.Moj.4:22). „Když dítětem byl Izrael, miloval jsem jej, a z Egypta povolal jsem syna svého.“ (Oz.11:1). „… aby se naplnilo povědění Páně skrze proroka, řkoucího: Z Egypta povolal jsem Syna svého.“ (Mat.2:15). To klíčové slovo je zde „syn“. Události, které jsou líčeny, jsou v základě rozličné, ale to stejné prorocké slovo z Oz.11:1 se vztahuje na oba případy.

Ten bratr, kterému roku 1965 při odchodu bratra Branhama bylo právě deset let, přišel o dvacet let později na ideu, prohlásit hlas bratra Branhama za Boží hlas, který každý musí slyšet osobně. Proto všichni, kteří tomu věří, tvrdí, že se smí poslouchat jen bratr Branham, a nikdo jiný nemá právo kázat. Tím, že citují jen jeho výroky, aniž by je zařadili do Svatého Písma, se dostávají stále více do nebiblických výkladů, které tak staví nad Boží Slovo.

Respektujeme jedinečnou neomylnou službu, kterou Bůh dal bratrovi Branhamovi přímo ve spojení s Jeho spásnou radou. Všichni, kteří jsou narozeni z Boha, slyší a věří zaslíbenému slovu pro tento čas. Ale rozhodně odmítáme každý výklad a každý způsob oslavování člověka, což není nic jiného než modloslužba. Boží Slovo jako hlas Boží zůstává na všechny věky. Čest náleží jedině Bohu skrze Ježíše Krista, našeho Pána!

Nyní, kdy návrat Ježíše Krista je přímo přede dveřmi, musí být všechno vyjasněno a zařazeno podle Písma. Stejně jako v denominacích vzešla všechna falešná učení z nepochopených a špatně interpretovaných biblických míst, vznikla všechna falešná učení přímo ve zvěsti z nesprávně užitých citátů bratra Branhama. Na vině není Boží Slovo a přinášená zvěst, nýbrž Satan, který překrucuje Slovo od samého počátku.

URIM A THUMIM
SVĚTLO A PRÁVO

Aronovi bylo přikázáno: „Uděláš také náprsník soudu dílem řemeslným,“ … „Položíš pak do náprsníku soudu urim a thumim, aby bylo na srdci Aronově, když vcházeti bude před Pána; a nositi bude Aron soud synů Izraelských na srdci svém před Pánem vždycky.“ (2.Moj.28:15+30; 3.Moj.8:8). Aron, první velekněz z doby Mojžíšovy, vykonával ve svatyni službu společně s kněžími z kmene Leví. K oděvu patřily zvláštní součásti – přehoz přes ramena/efod a náprsní kapsa. V náprsníku bylo dvanáct drahých kamenů podle počtu izraelských kmenů. Když pak čteme ve Starém Zákoně další místa, která k tomu náležejí, vyplývá z toho, že Bůh si ponechal právo, vyslovit ve Své svatyni právo (4.Moj.27:21; 1.Sam.28:6). Bůh sám potvrdil to, co bylo vysloveno, nadpřirozeným způsobem, rozsvícením toho světla. Proto to také bylo hebrejsky nazváno »světlo a právo« (5.Moj.33:8).

V době Ezdráše a Nehemiáše, když se izraelský lid vrátil do Jeruzaléma, aby opět vystavěl dům Boží, bylo vydáno následující nařízení: „A zapověděl jim Tirsata, aby nejedli z věcí svatosvatých, dokud by nestál kněz s urim a tumim.“ (Neh.7:65).

Bratr Branham několikrát řekl: „Naše dnešní urim a thumim je Slovo Boží.“ A přitom zdůraznil to učení dvanácti apoštolů. 138krát se zmínil o náprsníku z doby Mojžíše a Arona a přenáší tento význam na učení apoštolů. V kázání „Neomylné Slovo Boží“ z 6. dubna 1956 řekl: „Když někdo vyprávěl sen nebo nějaký prorok prorokoval a to světlo v urim a thumim se nerozsvítilo, byl ten prorok zvrácený.“

Ježíš Kristus je ten věrný Velekněz podle řádu Melchisedecha. Ve Své církvi Bůh ustanovil různé služby (1.Kor.12; Ef.4 aj.), a učení dvanácti apoštolů učinil jednou provždy platnou směrnicí. Církev je vzdělána na základě apoštolů a proroků (Sk.2:42; Ef.2:20).

Bratr Branham potvrdil, že žena, která je ukázána ve Zj.12 s korunou z dvanácti hvězd, představuje novozákonní církev, korunovanou učením dvanácti apoštolů. Ona přijala Boží semeno Slova a nakonec porodí zmužilého syna, který bude nejprve vytržen a potom bude panovat nad všemi národy.

Všechno, co souhlasí s učením apoštolů, je ozářeno nadpřirozeným světlem; pokud s tím to, co se učí, prorokuje a praktikuje, nesouhlasí, zůstane temné. Dvanáct drahých kamenů v náprsníku jsou tytéž, jako v Novém Jeruzalémě (v.15-20), který sestoupí jako ozdobená nevěsta dolů. „I přišel ke mně jeden z sedmi andělů, kteříž měli sedm koflíků plných sedmi ran nejposlednějších, a mluvil se mnou, řka: Pojď, ukáži ti nevěstu, manželku Beránkovu. I vnesl mne v duchu na horu velikou a vysokou, a ukázal mi město veliké, ten svatý Jeruzalém, sestupující s nebe od Boha, mající slávu Boží …“ (Zj.21:9-27).

Popis Nového Jeruzaléma je působivý a velmi významný. Město má dvanáct základních kamenů, na nichž jsou napsána jména dvanácti Beránkových apoštolů. Základní kameny tvoří dvanáct drahých kamenů, které zde jsou uvedeny jmenovitě (v.15-20). Právě tak má dvanáct bran se jmény dvanácti kmenů Izraele. Do Nového Jeruzaléma vejdou jen ti, jejichž jména jsou zapsána v Knize Života zabitého Beránka. Zde se jedná o Beránkovu Nevěstu, o ty kteří byli od ustanovení světa vyvoleni z Izraele a národů, ze Starého a Nového Zákona, a kteří chodili v plné víře a poslušnosti v souladu s Bohem a Božím Slovem.

„A nevejde do něho nic poskvrňujícího, anebo působícího ohyzdnost a lež, než toliko ti, kteří napsaní jsou v Beránkově knize života.“ (Zj.21:27).

Bratr Branham se také zabýval pádem Lucifera a četl z Iz.14:12; Luk.10:18; Ez.28:11. Jako anděl světla a pomazaný měl Lucifer na svém rouchu devět drahých kamenů (Ez.28:13). Stál v blízkosti Boha, byl bezúhonný ode dne svého stvoření, nalézal se v zahradě Eden. Potom ale přišlo to: „Já chci! Já chci …“ a spolu s tím pýcha, takže se chtěl vyrovnat Nejvyššímu a zřítil se.

Falešní pomazaní konečného času, kteří vidí vidění a zvěstují zjevení, ti falešní Kristové (Mat.24), vystupují dokonce s tím TAK PRAVÍ PÁN a zdobí se devíti dary Ducha, ale ve svém učení a praxi souhlasí s antikristem, a ne s Kristovým učením a dvanácti apoštolů. Svým: „Já chci …“ se povyšují v duchovní pýše a vedou mnohé do bludu. Nikdy předtím nebylo svedení tak biblicky dekorované jako nyní. Všichni se ohánějí biblickými citáty a sami sebe ospravedlňují, ale vůbec nemyslí na to, aby své učení a praxi porovnali s učením apoštolů.

V 2.Tim.4 čteme o pověření pravého Božího služebníka: „Kaž slovo Boží, ponoukej včas nebo nevčas, trestej, napravuj, napomínej, ve vší tichosti a učení. Nebo přijde čas, že zdravého učení nebudou přijímati, ale majíce svrablavé uši, podle svých vlastních žádostí shromažďovati sami sobě budou učitele. A odvrátí uši od pravdy, a k básním obrátí. Ale ty ve všem buď bedlivý, protivenství snášej, dílo kazatele konej, dokazuj toho dostatečně, že jsi věrný Kristův služebník.“ To nechť daruje Bůh. Amen!

VEDENÍ DO BLUDU NA VŠECH ÚROVNÍCH

„I odpověděv Ježíš, řekl jim: Vizte, aby vás žádný nesvedl.“ (Mat.24:4) „Nebo povstanou falešní Kristové a falešní proroci, a činiti budou divy veliké a zázraky, tak aby v blud uvedli, (by možné bylo,) také i vyvolené“ (v.24).

V uplynulých staletích nebyla o bezprostředním návratu Ježíše Krista v kostelech žádná řeč. Ale v poslední době o tom mluví všichni, a dokonce používají slovo „parusie“ – Vatikánem počínaje až po poslední náboženské společenství.

Při své generální audienci 12. listopadu 2008 zvolil papež Benedikt XVI. téma: „Marana tha = Přijď, Pane Ježíši!“ a odvolával se při tom několikrát na slovo Pavla v 1.Kor.16:22: „Marana tha!“ Pojmy jako „Tělo Páně“, „Nevěsta Beránka“, „církev Ježíše Krista“ patří dnes samozřejmě do slovníku římskokatolického náboženství a všech ostatních kostelů. Benedikt XVI. odkázal dokonce na 2:Tes.2, kde Pavel zdůraznil, že před příchodem Ježíše Krista dojde k »apostasii«, tzn. odpadnutí od víry. Římskokatolický kostel a ostatní kostely postihlo toto odpadnutí od víry již dávno. V římském kostele, který vznikl ve 3. století za císaře Konstantina, s Biblí nesouhlasí skutečně nic, ani v učení ani v praxi, a ani žádný z ostatních kostelů neobstojí ve zkoušce Slova Božího. Co je platné, že mluví o „apostasii“, tedy o odpadnutí, když to sami u sebe nepoznávají? Obzvláště poučný je další výrok nynějšího papeže, že Pavel tu postavu, kterou křesťanská tradice později nazvala ,antikristem‘, blíže nepopsal.

Ten popis je vlastně dost jasný, jestliže jsme schopni to vidět. Hlavní výpověď v 2.Tes.2 je, že antikrist vystoupí ve spojení s velkým odpadnutím jako »člověk bezzákonnosti«, a sice jako »syn zatracení«, jako přímý Kristův odpůrce, který se povýší nade všecko, co se týká Boha a bohoslužby a označí se za Kristova zástupce. Zde vidíme to rozhodující poznávací znamení: Antikrist je »bezzákonný«, to znamená v jasném textu: Muž ze společnosti národů, žádný Žid, neboť Židé jsou přece „lidem Zákona“ – Tory.

Jestliže např. Petr ve Sk.2:23 ohledně ukřižování Mesiáše vyčítá odpovědným Židům: „Toho, pravím, vydaného, z uložené rady a předzvědění Božího vzavše a skrze ruce nešlechetných ukřižovavše, zamordovali jste“, odvolal se tím na Římany: Piláta, který vynesl rozsudek, a římské vojáky, kteří jej vykonali a později si mezi sebou rozdělili Jeho oděv (Jan.19:23).

Lid Izraele je lid Zákona. Bůh, ten Pán, sám sestoupil na horu Sinaj a předal Mojžíšovi nejprve přikázání a potom celý Zákon. K tomu by mohla být připojena mnohá biblická místa. Antikrist tedy nemůže být Žid: on je ten Bezzákonný, který se dokonce posadí v chrámu Božím a bude se vydávat za Boha – jako Jeho zástupce (2.Tes.2:4).

JMÉNO JAHVE

19. listopadu 2008 vydal Vatikán dekret, že jméno Boží Jahve v katolické liturgii již nesmí být užíváno. Tím svatá stolice splnila prosbu židovských rabínů, kteří argumentovali, že toto svaté Boží jméno může být opět zvěstováno až veleknězem v nově zbudovaném chrámu v Jeruzalémě. Toto jméno, pro které v hebrejském textu stojí čtyři souhlásky J H W H (Jod Heh Wav Heh) Bůh sám vyslovil: „Mluvil ještě Bůh k Mojžíšovi a řekl jemu: Já jsem Pán. Ukázal jsem se zajisté Abrahamovi, Izákovi a Jákobovi v tom, že jsem Bůh – ten Pán silný všemohoucí; ale v jménu svém, Pán – »Elohim Jahve« nejsem poznán od nich.“ (2.Moj.6:2-3).

Úvodem ke zvěstování deseti přikázání mluvil ten Všemohoucí: „Já jsem ten Pán Jahve, tvůj Bůh Elohim, který tě vyvedl z Egypta ven …“ Potom On přikázal: „Nevezmeš jména Pána Boha svého nadarmo; neboť nenechá bez pomsty Pán toho, kdož by bral jméno jeho nadarmo.“ Jméno Boha smlouvy, Pána, je tak svaté, že mohlo být vysloveno jen s bázní v modlitebním uctívání při bohoslužbách. To Bůh sám tak určil a řekl: „Na kterémkoli místě rozkáži slaviti památku jména svého, přijdu k tobě a požehnám tobě“ (2.Moj.20:24).

Toto svaté jméno nesmělo být vysloveno, když byl někdo mrtvý vynášen z domu, protože Bůh není Bohem mrtvých, ale těch živých: „A vezme někoho strýc jeho, aneb ten, kterýž mu strojí pohřeb, aby vynesl kosti z domu, a dí tomu, kdož jest v pokoji domu: Jest-liž ještě s tebou kdo? I dí: Není žádného. I řekne: Mlč, jen nepřipomínat jméno Pána.“ (poslední věta je podle něm. př. Bible. Am.6:10). Toto biblické místo bylo židovskými učenci špatně pochopeno tak, že jméno Jahve nesmí být již vůbec vysloveno. Když kolem roku 270 př. Kr. překládalo hebrejskou Bibli sedmdesát nebo dvaasedmdesát židovských učenců v Alexandrii, v Egyptě do řečtiny, dopustili se veliké chyby: V tomto překladu zvaném „Septuaginta“, přeložili jméno Jahve jako „Kyrios“.

Židovští učenci v Tiberii se Septuagintou a zde užitým označením „Kyrios“ vůbec nesouhlasili. Později se v samotně hebrejské tóře četlo „Adonai“ tam, kde je napsáno Jahve. Dodnes se Židé modlí „Elohim Adonai“ místo »Elohim Jahve«. Všechna tři označení pro pána – „Adonai“, „Kyrios“ a „Dominus“ nemají žádný přímý vztah k Bohu. Adonai může být velitel, Kyrios panovník, Dominus vrchní velitel, ale žádný z nich není v přímém vztahu k jedinému pravému Bohu, který se zjevil Svým jménem smlouvy »Elohim Jahve«. Také označení „Jehova“ je špatným výkladem a je užíváno teprve od roku 1518.

MAJÍ VŠICHNI TÉHOŽ BOHA?

V poslední době stále znovu a znovu slýcháme výrok: „Vždyť všichni máme stejného Boha!“ To nemůže úplně souhlasit. Je sice jen jeden Bůh, který se od počátku času zjevoval jako Elohim Jahve. ON je věčný, Stvořitel nebe a Země. ON je Král, Zachránce, Soudce, ano, všechno ve všem. ON sám řekl: „… a kromě mne není žádného Boha“ (Iz.44:6 aj.). To je Bůh Mojžíše a Izraele. ON sám zde na Zemi Svému lidu Izraelskému udělil za povinnost jediné platné vyznání víry: „Slyš, Izraeli, ten Věčný, Bůh náš, ten Věčný Jeden jest.“ – Adonai Elohenu Adonai Echad (5.Moj.6:4-9).

„Křesťanského“ „trojjediného“ Boha vymysleli raně katoličtí otcové kostela ve třetím křesťanském století. V Bibli neexistuje ani jediné místo se slovem „trojjedinost“, trojjediný Bůh“, „věčný Syn“ nebo „Bůh Syn“. V Bibli neexistuje místo, které by říkalo, že Bůh určil Ducha Svatého jako třetí osobu – to učinili náboženští otcové v roce 386. Také v ní neexistuje jediné místo, které by svědčilo o tom, že Bůh v nebi zplodil a porodil Syna, anebo byl popsán rozhovor Otce a Syna v nebi. Není to nic jiného než špatné porozumění o Bohu, z něhož ti tzv. „otcové křesťanstva“ udělali učení a později dogmata.

Přitom právě božství a osobní Boží zjevení Otce v Synu je důležitým tématem biblického zvěstování, protože to se stalo k naší záchraně a spáse. Toto téma jsem ve svých publikacích podle příslušných biblických míst obšírně popsal, takže každý, kdo není zaujatý a upřímně hledá, v tom může obdržet jasno.

Bůh Mohamedův a Islámu je Alláh. Jak to jednoznačně popisuje historie, je to prastarý bůh Měsíce Babyloňanů, který má dávat plodnost vší vegetaci na Zemi. Po porážce ostatních kmenů a jejich božstev Mohamed svého boha Alláha prohlásil za jediného pravého boha a sebe jako jeho proroka. V Mekce zůstalo v Kaabě s uctíváním toho černého kamene všecko tak, jak to bylo předtím a postní měsíc ramadán ještě dnes začíná o novoluní. Také ten cíl zůstává týž, totiž že islámský půlměsíc se stane úplňkem na Zemi.

Při mých přednáškách ve dvanácti islámských zemích, které jsem během let navštívil, mě vždy velice zraňovalo, že překladatelé říkali „Alláh“, když jsem já říkal „Bůh“. V Indonésii, která má 227 milionů obyvatel, v největší islámské zemi na světě, je jméno „Alláh“ dokonce v Bibli, a sice od prvního verše v 1. Mojžíšově knize až po poslední kapitolu proroka Malachiáše. To jsem nemohl pochopit. Nakonec se věrný Pán postaral, že jsem se seznámil s jedním profesorem, který je činný u „The Bible Society“ v Djakartě. Bůh mu otevřel během jednoho z mých kázání porozumění a díky jeho vlivu byla Bible nově vytisknuta. On mi ihned poslal jeden výtisk, a sám jsem se mohl přesvědčit, že jméno „Alláh“ se tam již nevyskytuje, ale je zcela nahrazeno jménem Elohim-Jahve. Dík buď za to Bohu, našemu Pánu!

Tohle v Indonésii a Malajsku proniklo dokonce až do vládních kruhů. Tak islámská vláda v Malajsku v únoru 2009 zakázala křesťanským kostelům nadále používat jméno Alláh. Jak mi bylo při mé poslední návštěvě v březnu 2009 v Indonésii řečeno, vláda v Djakartě zřejmě bude vbrzku tohoto rozhodnutí následovat.

KŘEST

Když baptisté byli nedávno nejvyššími kruhy světové rady kostelů vyzváni, aby uznali kostelní kropení kojenců za křest a upustili od „nového křtu“, zůstal jejich představený statečný a prohlásil: „Pro nás žádný »nový křest« neexistuje, nýbrž vlastní křest věřících, kteří se pro Krista rozhodli.“

Takzvaní „novokřtěnci“ z času reformace byli proklínáni, pronásledováni a zabíjeni. Římský kostel a později také hned protestantské kostely vzešlé z reformace se odvolávaly na Ef.4:5 a prohlašovaly, že nemůže existovat žádný druhý křest, protože je napsáno: „Jeden Pán, jedna víra, jeden křest!“ Ti „novokřtěnci“ naproti tomu porozuměli, že učení o svátosti křtu, totiž že kojenci jsou úředním výkonem znovuzrozeni a obdrží věčné Boží spasení, je nebiblické. Tak odmítli pokropování kojenců a nechali se pokřtít podle slova z Mar.16:16: „Kdo uvěří a pokřtěn jest, bude spasen …“ jako ti, kteří uvěřili. Nyní měli Bibli všichni k dispozici a každý si mohl přečíst a rozhodnout se, jestli přijme jediný biblický křest anebo zůstane v  tradičním kostelním kropení kojenců, které pochází z nuceného pokřesťanšťování a v očích Božích vůbec žádným křtem není. Tak začali opět křtít jednorázovým ponořením, kdy oba, křtitel i křtěnci, vstupují do vody jako v původním křesťanství. „I rozkázal státi vozu, a sestoupili oba do vody, i Filip i komorník. I pokřtil ho.“ (Sk.8:38).

„A pokřtěn jsa Ježíš, vystoupil ihned z vody; a aj, otevřena jsou mu nebesa, a viděl Ducha Božího, sestupujícího jako holubici a přicházejícího na něj. A aj, zazněl hlas s nebe řkoucí: Tento jest ten můj milý Syn, v němž mi se dobře zalíbilo.“ (Mat.3:16-17).

Nyní jsou odmítáni a pronásledováni jako novokřtěnci ti, kteří se jako v původním křesťanství nechávají křtít na jméno Pána Ježíše Krista. Každý si sám může přečíst, že v Jeruzalémě (Sk.2), v Samaří (Sk.8), v Cesarei (Sk.10), v Efezu (Sk.19) a také v Římě (Řím.6) všichni apoštolové a evangelisté bez výjimky správně pochopili misijní příkaz a křtili na jméno Pána Ježíše Krista. Bůh se zjevil jako Otec v nebi, v Synu na Zemi a v církvi skrze Ducha Svatého. Při křtu se ale má podle slova našeho Pána v Mat.28:19 křtít na to jméno – ne na ty tituly. Při tom se jedná o novozákonní jméno Smlouvy „Jaschua-Ježíš“ = Jahve-Zachránce. „Otče svatý, ostříhej jich ve jménu svém, kteréž jsi mi dal, ať by byli jedno jako i my.“ (Jan.17:11b). Svaté Písmo nezná žádnou svátost křtu, ani znovuzrození skrze křest, ani žádný úřední akt. I když ne všechny kostely a svobodné kostely přijímají všechno katolické učení, přesto všechny setrvávají v jeho trinitářské tradici křtu. Nyní před příchodem Ježíše Krista musí být každé učení a každá praxe v plném souladu s Bohem a Božím Slovem, aby Jeho církev byla uvedena do původního stavu.

SVĚT V KRIZI

Zřejmě bychom počítali se vším, ale ne s tolika krizemi, které otřásají celým světem. Co začalo u bank, postihlo teď veškeré hospodářství, ano celý svět, v míře dosud nevídané. Denně jsme konfrontováni s novými otřesnými zprávami a konce pádu zřejmě ještě nebylo dosaženo. Ta situace mi připomíná větu, kterou jednou vyřkl kardinál-arcibiskup z Mnichova-Freisingu Faulhaber (1869-1952): „Až svět bude krvácet z tisíce ran a jazyky národů budou zmateny jako v Babylonu, potom udeří hodina katolického kostela!“ (K. H. Deschner, Dějiny kriminalistiky křesťanství).

Všechny naděje v USA se nyní upírají k jejich novému prezidentovi, Barackovi Husajnovi Obamovi, který s válkou v Iráku převzal dodatečné těžké dědictví. Každá válka je spojena s důsledky, které se nikdy nedají napravit. Když byl v jednom interview na CNN (zpravodajském televizním kanále) dotázán: „Co bylo největší chybou některé vlády ve dvacátém století?“, odpověď zněla: „Vpád německých vojsk do Sovětského svazu v červnu 1941.“ Druhá otázka: „Jaké největší chyby se některá vláda dopustila v tomto století?“ „Vpád vojsk USA a Anglie do Iráku v březnu 2003.“

Přes čtyři tisíce amerických vojáků se již vrátily v zinkových rakvích do USA, další muži v počtu tisíců byli zraněni a vrátili se jako traumatizovaní mrzáci. Více než tři a půl milionů Iráčanů je bez domova, kolik jich bylo zabito, nelze vůbec zjistit; země je v sutinách a popelu.

Jako každá válka je také válka v Iráku zločinem proti lidstvu. Nejprve se zdálo, že jde o to, skoncovat s vládou Saddáma Husajna a „zachránit svět před hrozbou atomové války“. Když ale Hans Blix a El Barradei nenalezli ani nejmenší stopu po jaderných a jiných ničivých zbraních v Iráku, bylo jasné, že tam šlo jen o ropu.

Pokud bývalý prezident Spojených států, George W. Bush, nekonvertuje jako Tony Blair ke katolicismu, musí počítat s tím, že kvůli válce v Iráku bude postaven před mezinárodní vojenský soud v Haagu. Nový prezident Barack Obama může všechno jen zlepšit, neboť horší to už opravdu být nemůže.

POPÍRÁNÍ HOLOCAUSTU

Toto téma nevyřeší rozporuplná prohlášení Vatikánu, ani vysvětlování z různých jiných stran. Kdo by chtěl porozumět těm souvislostem, co se s Židy dělo v Třetí říši, nestačí vrátit se jen ke španělské inkvizici, kdy tisíce Židů s tórou a talmudem byly upalovány na hranicích a ostatní byli vyhnáni, nejen k Portugalsku a Španělsku roku 1492, které se prohlásily očištěné od Židů, nejen k tomu, co se předtím dělo v sedmi křižáckých výpravách, jimž padlo za oběť 22 milionů pohanů, muslimů a židů, musíme vzít v úvahu, co zvěstovali první katoličtí otcové kostela koncem druhého a třetího století. Jejich štvavé kampaně proti Židům jsou základem pro tehdy propuknuvší nenávist vůči Židům a jejich pronásledování až do naší doby.

V této souvislosti jsou jmenováni Justin, Ireneus, Cyprián, Atanáš, Eusebius, Efram, Chrysostomus (Jan Zlatoústý), Jeroným, Hilarius, Ambrož a Augustin. Říšský kostel, který tehdy vznikl, není v žádném případě – jak se všeobecně má zato – totožný s církví Ježíše Krista. Až do posledního pronásledování křesťanů za vlády Diokleciána, které trvalo až do roku 312, ještě žádný jednotný kostel v římské říši nebyl, jen různé směry víry. Roku 313 Konstantin vyhlásil uznání křesťanského náboženství a brzy na to v roce 321 zakázal Židům sabat, a neděli vyhlásil za povinnou, a jejich synagogy proměnil v chlévy.

Byli to ti zaslepení náboženští otcové, kteří neprožili obrácení ke Kristu, ale křesťanství přijali jako náboženství, mezi nimiž od počátku převládal protižidovský postoj. Židy zavrhli spolu se Starým Zákonem a nahradili JEDNOHO Boha Izraele posměšně „trojjediným bohem“. Každému zločinu žehnali v trinitářské formuli „ve jménu Otce, Syna a Ducha Svatého“, kterou sami vymysleli. Od toho času katolické náboženství používá tuto absolutně nebiblickou formuli, kterou žádný apoštol nevzal do úst. Setba dřívějších náboženských otců vzešla v průběhu staletí římském kostele. „Jako červená nit se táhne antijudaismus/protižidovství náboženskými dějinami – často i jako krvavá stopa.“ – tak je to psáno v únorovém vydání časopisu Spiegel z roku 2009.

V Německu došlo v roce 1096 v Trieru/Trevíru, Speyeru/Špýru, Wormsu a v Kolíně v důsledku první křížové výpravy k pogromům proti židovskému obyvatelstvu, jimž padly za oběť tisíce lidí. Roku 1215 bylo na 4. lateránském koncilu vyžádáno označení Židů. Pravidelně v průběhu staletí docházelo v katolicky orientované Evropě k pogromům. Byla zřizována ghetta, došlo k označování Židů, k jejich omezování a diskriminaci. Dokonce do liturgií na Velký pátek byly přijaty pasáže nařčení proti Židům. Každý věrný katolík musel na Židy nahlížet jako na zavržené, vrahy Krista a Boha, když je otcové kostela tupili. Tato setba vzešla dokonce i v Martinu Lutherovi, který roku 1543 napsal pamflet „O Židech a jejich lžích“. Ani pravoslavné kostely nebyly výjimkou. Ještě na konci 19. století byla v Rusku vlna protižidovských pogromů.

Bez dalších výkladů může být řečeno, že v průběhu všech protestantských vlád v Německu Židé nebyli ani jednou pronásledováni. Naopak: Židé byli plnohodnotnými občany a mohli zastávat jakékoli postavení, byli soudci, právníci, lékaři, obchodníci atd., tak jako všichni ostatní Němci.

V nejnovějších dějinách přinesl obrat rok 1929, kdy Benito Mussolini lateránskými smlouvami z 11. února dopomohl kostelu k nové moci, když zaplatil jeho dluhy ve výši 1,75 miliard lir a Vatikánu daroval 44 hektarů jako státní výsostné území. K tomu přišel konkordát mezi italským státem a papežem Piem XI. jako zástupcem římskokatolického kostela. Proto Vatikán mohl v tomto roce slavit své osmdesátileté trvání v nynější podobě.

Potom 20. července 1933 následoval konkordát mezi Vatikánem a Hitlerovým Německem. Tak si římský kostel zajistil veškeré pozice u pák moci. S katolickou nadvládou v Třetí říši započala za Hitlera, který se chlubil, že se mnoho naučil od jezuitů, nová epocha. Antisemitismus se stal společensky přijatelným. Stačí jen číst, jaké štvavé kampaně Dr. Karl Lueger, který byl od roku 1897 až do roku 1920 starostou Vídně, nastartoval proti Židům – od něho dostal Hitler první štvavé spisy – a jaká štvavá hesla zcela oficiálně hlásali jakýsi Heinrich Himmler z Bavorska, jakýsi Julius Streicher, jakýsi von Papen, jakýsi Dr. Josef Goebels a mnozí jiní. Z jejich pohledu museli být Židé jako Bohem zavržení pronásledováni, vyháněni nebo zabíjeni. Tak také nepřekvapuje, že šest nejhorších táborů smrti včetně Osvětimi bylo postaveno v převážně katolickém Polsku.

Prvotně katolické přesvědčení otců kostela, kteří byli prohlášeni za svaté, se stalo základním seřízením katolického kostela. Každý může nahlédnout do příslušné literatury, co se hlásalo, dokonce: „Kdo zabije Žida, smíří Kristovu smrt.“ Tak byly miliony Židů zabity s dobrým svědomím. Kdo si dá práci, aby si přečetl alespoň některé z těch více než čtyř tisíc publikací, které byly o druhé světové válce a holocaustu (hebrejsky šoa) zveřejněny, ten ví, kde má nenávist k Židům a jejich pronásledování své kořeny.

Samozřejmě z kruhů kostela je odporováno panu Hochhuthovi, který roku 1963 uvedl divadelní hru „Zástupce“, čímž postavil do zorného pole roli papeže Pia XII. Zde je na místě otázka: Proč se Vatikán tak usilovně brání otevření tajných archivů z let 1939 – 1945? Pius XII. své místo v „Hall of shame“ – „síni hanby“, památníku holocaustu Jad Vašem v Jeruzalémě dostal oprávněně. Tvrzení, že chtěl mlčením zabránit horším věcem, vyznívá s ohledem na to, co se skutečně dělo, jako naprostý výsměch. Papež Benedikt XVI. trvá ale na tom, aby tento portrét byl odstraněn, než v květnu přijede do Jeruzaléma.

Také tuto nejhorší kapitolu z dějin lidstva musíme přenechat poslednímu soudu. Světové město Řím je přece ve Zjevení 17 a 18 jasně popsáno. V posledním verši je řečeno: „A v ní je nalezena krev proroků a svatých a všech, kteří byli na Zemi zmordováni.“

Co se týká Izraele a Jeruzaléma, naplňují se nyní všechna zaslíbení, která jim Bůh dal: „Proto jim říkám: Takto praví Bůh ten Pán: Shromáždím vás z národů a seberu vás z zemí, do kterých rozptýleni jste, a dám vám zemi Izraelskou.“ (Ez.11:17; Luk.21:24). „A tak je štípím v zemi jejich, že nebudou vykořeněni více z země své, kterouž jsem dal jim, praví Pán Bůh tvůj.“ (Am.9:9-15).

„Požehnám také dobrořečícím tobě, a zlořečícím tobě zlořečiti budu; ano požehnány budou v tobě všecky čeledi země.“ (1.Moj.12:3).

Pravda kráčí kupředu, pravda zvítězí. Buďte utěšeni, Pán s těmi Svými všechno dobře dokoná.

V pověření Božím působící

￼

￼Fotografie z ledna 2009 s bratrem Leonardem Russem, bratrem Paulem Schmidtem a bratrem Frankem.

„Předložení, kteříž dobře spravují, dvojí cti hodni jmíni buďte, zvláště ti, kteříž pracují v slovu Božím a v učení.“ (1.Tim.5:17).

Tento text je velmi případný pro naše dva bratry. Všichni, kteří jsou s námi po celé zemi spojeni, znají bratra Russe a bratra Schmidta. Již padesát let slouží jak v lokálním sboru v Krefeldu a v naší zemi, tak i ve východoevropských zemích.

Během mnoha let, kdy jsem slovo této hodiny směl nést do celého světa, jsem se mohl na své bratry spolehnout. Dokonce když Satan roku 1979 ponoukl celé peklo, aby mne, sbor a to dílo zničil, Bůh našim starším sboru daroval milost, takže vzdor mocným otřesům zůstali pevně stát. Bůh jejich věrnost odplatí ve věčnosti. Jako já i naši bratři jsou v pokročilém věku. Prosíme o to, abyste nás vzpomínali v každodenních modlitbách.