„Isus Hristos este acelaşi ieri şi azi şi în veci” (Evrei 13:8).

SCRISOARE CIRCULARĂ
Aprilie 2018

Ediţie aniversară
1948 – 2018: 70 de ani ai statului Israel
1958 – 2018: 60 de ani ai Misiunii Populare
Libere din Krefeld

Vă salut din toată inima pe toţi din întreaga lume în Numele scump al DOMNULUI și Mântuitorului nostru Isus Hristos, cu textul din Ioan 8:31:

„Dacă rămâneţi în Cuvântul Meu, sunteţi în adevăr ucenicii Mei...”

Prorocul Mica s-a ridicat împotriva celor patru sute de proroci care proroceau sub o inspiraţie falsă, şi a spus: „Viu este DOMNUL, că voi vesti ce-mi va spune DOMNUL” (1Împ. 22:14).

Aceasta a fost şi hotărârea mea de la bun început. La sfârşitul mesajului său, omul lui Dumnezeu a putut declara: „Auziţi, popoare, toate!” (1Împ. 22:28).

Chiar şi acum există un glas adevărat care răsună: „Ascultați, popoare, toate!”:

„...din veşnicie în veşnicie, Tu eşti Dumnezeu!” (Ps. 90:2).

„Cerul şi pământul vor trece, dar cuvintele Mele nu vor trece” (Luca 21:33).

„Dar Cuvântul DOMNULUI rămâne în veac. Şi acesta este Cuvântul care v-a fost propovăduit prin Evanghelie” (1Pet. 1:25).

Doar ceea ce este scris în „Cuvântul lui Dumnezeu” – în Biblie – este şi va rămâne valabil pentru noi. Fie că se referă la relatarea biblică a creaţiei sau la planul de răscumpărare sau la toate învăţăturile, noi Îl lăsăm pe Dumnezeu Însuşi să ne vorbească prin Cuvântul Lui. Noi lăsăm interpretările şi teoriile în seama celor ce nu-L cred pe Dumnezeu. Vedem de la început diferenţa dintre realitatea creaţiei şi teoria evoluţiei. Oricine nu crede ceea ce este scris în primul verset, şi anume, „La început, Dumnezeu a făcut cerurile şi pământul”, îi va fi greu s-o facă până la ultimul verset din Biblie. Ceea ce a fost în veşnicie şi ceea ce va fi în veşnicie o lăsăm în seama veşnicului Dumnezeu. Noi ne întoarcem la începutul timpului şi îndeosebi la începutul timpului de har.

Principala noastră preocupare în această expunere este de a scoate în evidenţă, pe scurt, următoarele epoci:

Trecerea de la Vechiul la Noul Legământ, la Noul Testament.

Întemeierea Bisericii lui Isus Hristos și vremea apostolilor.

Perioada primilor trei sute de ani până la Sinodul de la Niceea.

Cei o mie de ani ai Evului Mediu până la secolul al XIV-lea.

Reforma și următorii cinci sute de ani și ce s-a întâmplat de fapt.

Ultimul mesaj dinaintea revenirii lui Hristos care merge acum mai departe.

Mai întâi de toate, este foarte important să știm și să credem că Dumnezeu face totul conform făgăduinței pe care a dat-o în Cuvântul Lui. „Recunoaşteţi, dar, din toată inima voastră şi din tot sufletul vostru, că niciunul din toate cuvintele bune rostite asupra voastră de DOMNUL Dumnezeul vostru n-a rămas neîmplinit; toate vi s-au împlinit, niciunul n-a rămas neîmplinit” (Ios. 23:14). Ceea ce au vestit prorocii în Vechiul Testament sub inspirația Duhului Sfânt, ne este arătat în împlinire de către apostoli începând cu primul verset al Noului Testament. „În adevăr, făgăduinţele lui Dumnezeu, oricâte ar fi ele, toate în El sunt «da»; de aceea şi «Amin», pe care-l spunem noi, prin El, este spre slava lui Dumnezeu” (2Cor. 1:20).

Trecerea de la Vechiul la Noul Testament

„Legea şi prorocii au ţinut până la Ioan; de atunci încoace, Evanghelia Împărăţiei lui Dumnezeu se propovăduieşte; şi fiecare, ca să intre în ea, dă năvală” (Luca 16:16).

„Un glas strigă: «Pregătiţi în pustiu calea DOMNULUI, neteziţi în locurile uscate un drum pentru Dumnezeul nostru!»” (Isa. 40:3). Această prorocie s-a împlinit în slujba lui Ioan Botezătorul, așa cum este confirmat în Mat. 3:3, Mar. 1:3, Luca 3:4 și în Ioan 1:23. Îngerul DOMNULUI care i-a vestit lui Zaharia nașterea lui Ioan Botezătorul, a spus: „...şi se va umple de Duhul Sfânt încă din pântecele maicii sale. El va întoarce pe mulţi din fiii lui Israel la DOMNUL Dumnezeul lor. Va merge înaintea lui Dumnezeu, în duhul şi puterea lui Ilie, ca să întoarcă inimile părinţilor la copii şi pe cei neascultători la umblarea în înţelepciunea celor neprihăniţi, ca să gătească DOMNULUI un norod bine pregătit pentru El” (Luca 1:15-17). Amin.

După nașterea lui, tatăl său Zaharia a fost umplut cu Duhul Sfânt și a rostit cuvintele profetice referitoare la slujba lui Ioan Botezătorul: „Astfel Îşi arată El îndurarea faţă de părinţii noştri şi Îşi aduce aminte de legământul Lui cel sfânt...” (Luca 1:72).

„Să dai poporului Său cunoştinţa mântuirii, care stă în iertarea păcatelor lui...” (Luca 1:77).

A doua făgăduință din Vechiul Testament referitoare la slujba lui Ioan Botezătorul ce este scrisă în Mal. 3:1a, a fost confirmată de DOMNUL Însuși în Mat. 11:10 și Luca 7:27: „El este acela despre care este scris: «Iată, trimit pe solul Meu înaintea feţei Tale, care Îţi va pregăti calea înaintea Ta»”.

Când Ioan Botezătorul a fost întrebat: „Ești tu Hristosul?”, el a spus, „Nu”. „Eşti Ilie?”. „Nu sunt!”. „Eşti Prorocul?”. El a răspuns, „Nu!” (Ioan 1:19-21). În vers. 23 citim mărturia lui bazată pe Sfânta Scriptură despre cine era el: „«Eu», a zis el, «sunt glasul celui ce strigă în pustiu: ,Neteziţi calea DOMNULUI!’, cum a zis prorocul Isaia»” (Isa.40:3).

Ioan a putut să se adreseze celor ce crezuseră: „Cât despre mine, eu vă botez cu apă, spre pocăinţă; dar Cel ce vine după mine este mai puternic decât mine, şi eu nu sunt vrednic să-I duc încălţămintea. El vă va boteza cu Duhul Sfânt şi cu foc” (Mat. 3:11).

Prin slujba premergătorului făgăduit, inimile părinților din Vechiul Testament au fost întoarse la credința copiilor din Noul Testament, „ca să gătească DOMNULUI un norod bine pregătit pentru El” (Luca 1:17) . Era absolut esențial să auzi mesajul adus de prorocul făgăduit, să crezi și să fii botezat.

Isus i-a mustrat în mod public pe cărturarii și fariseii care au respins slujba lui Ioan Botezătorul, cu aceste cuvinte: „Dar fariseii şi învăţătorii Legii au zădărnicit planul lui Dumnezeu pentru ei, neprimind botezul lui” (Luca 7:30).

Un glas răsună: este posibil să săruţi Torah, să citeşti Sfintele Scripturi, să vorbeşti despre planul divin de mântuire, să predici despre venirea lui Mesia şi a premergătorul Său, Ilie (Mat. 17:10), să cânţi psalmii, să ţii Sabatul, să aduci jertfe, dar apoi să respingi atât premergătorul cât şi pe Mesia şi să nu recunoşti ziua cercetării pline de har (Luca 19:42-44). Marea lecţie care trebuie învăţată este: doar cei ce au crezut mesajul premergătorului şi au fost botezaţi au putut apoi să-L recunoască şi să-L primească pe Mesia.

„Tot aşa şi noi, când eram nevârstnici, eram sub robia învăţăturilor începătoare ale lumii. Dar, când a venit împlinirea vremii, Dumnezeu a trimis pe Fiul Său, născut din femeie, născut sub Lege, ca să răscumpere pe cei ce erau sub Lege, pentru ca să căpătăm înfierea. Şi, pentru că sunteţi fii, Dumnezeu ne-a trimis în inimă Duhul Fiului Său care strigă: «Ava», adică: „Tată!” (Gal. 4:3-6).

Când făgăduinţa din Zah. 9:9 s-a împlinit şi DOMNUL a intrat în Ierusalim călare pe mânzul unei măgăriţe (Luca 19:28-44), credincioşii s-au bucurat şi au strigat, „Binecuvântat este Împăratul care vine în Numele DOMNULUI!”. Cărturarii orbi spiritual au vrut ca oamenii să înceteze lauda şi închinarea (vers. 39), dar Răscumpărătorul le-a răspuns: „Vă spun că, dacă vor tăcea ei, pietrele vor striga”. Apoi a privit asupra Ierusalimului şi a plâns de durere pentru el: „Când S-a apropiat de cetate şi a văzut-o, Isus a plâns pentru ea şi a zis: «Dacă ai fi cunoscut şi tu, măcar în această zi, lucrurile care puteau să-ţi dea pacea! Dar acum, ele sunt ascunse de ochii tăi»”. Aceste cuvinte au fost urmate de pronunţarea pedepsei care urma să vină: „Vor veni peste tine zile, când vrăjmaşii tăi te vor înconjura cu şanţuri, te vor împresura şi te vor strânge din toate părţile: te vor face una cu pământul, pe tine şi pe copiii tăi din mijlocul tău; şi nu vor lăsa în tine piatră pe piatră, pentru că n-ai cunoscut vremea când ai fost cercetată” (vers. 41-44). În anul 70 d.Hr. armata generalului roman Titus a distrus Ierusalimul şi Templul. Chiar şi acum este de cea mai mare importanţă să iei parte la ceea ce a făgăduit Dumnezeu pentru această perioada a timpului.

Un glas răsună: trecuseră patru mii de ani de la Adam şi Eva, timp în care ei L-au aşteptat pe Mântuitorul făgăduit Care trebuia să vină ca sămânţa lui Dumnezeu (Gen. 3:15). Când a sosit vremea împlinirii, conducătorii spirituali şi cei ce-i credeau pe aceștia nu au recunoscut ziua cercetării pline de har a lui Dumnezeu. Fruntașii religioşi erau conducători orbi care-i conduceau pe orbi; ei au dus poporul în rătăcire prin propriile lor interpretări ale Scripturilor. Iată ce este scris despre cei ce nu L-au crezut pe Mesia: „A venit la ai Săi, şi ai Săi nu L-au primit”. Dar despre credincioşi este scris: „Dar tuturor celor ce L-au primit, adică celor ce cred în Numele Lui, le-a dat dreptul să se facă copii ai lui Dumnezeu” (Ioan 1:11-12). Amin. Aşa a fost la început. Aşa a fost în fiecare epocă a bisericii. La fel este şi astăzi.

Întemeierea Bisericii lui Isus Hristos în Ierusalim

Întemeierea Bisericii s-a făcut în mod supranatural prin revărsarea Duhului Sfânt. În Fapte 1 ni se spune că Răscumpărătorul înviat a petrecut patruzeci de zile cu ucenicii Lui şi le-a vorbit despre Împărăţia lui Dumnezeu (vers. 3). Pe când vorbea cu ei, El le-a repetat făgăduinţa: „Căci Ioan a botezat cu apă, dar voi, nu după multe zile, veţi fi botezaţi cu Duhul Sfânt” (vers. 5).

În Luca 24:36-51, DOMNUL cel înviat a arătat ucenicilor Săi ce scripturi din Vechiul Testament se împliniseră. El le-a deschis mintea pentru înțelegerea duhovnicească a Scripturii astfel că ei au recunoscut toate prorociile referitoare la suferinţele Sale, la moartea şi învierea Lui. El le-a spus: „Aşa este scris şi aşa trebuia să pătimească Hristos şi să învie a treia zi dintre cei morţi. Şi să se propovăduiască tuturor neamurilor, în Numele Lui, pocăinţa şi iertarea păcatelor, începând din Ierusalim” (vers. 46-47) şi apoi a încheiat cu cuvintele: „Şi iată că voi trimite peste voi făgăduinţa Tatălui Meu; dar rămâneţi în cetate până veţi fi îmbrăcaţi cu putere de sus” (vers. 49). După aceasta, a fost ridicat la cer dinaintea ochilor lor (Luca 24:51, Fapte 1:9).

După revărsarea Duhului în ziua Cincizecimii, apostolul Petru a putut mărturisi: „Ci aceasta este ce a fost spus prin prorocul Ioel: «În zilele de pe urmă, zice Dumnezeu, voi turna din Duhul Meu peste orice făptură; feciorii voştri şi fetele voastre vor proroci, tinerii voştri vor avea vedenii, şi bătrânii voştri vor visa vise!...»” (Fapte 2:16-17).

Petru a ţinut prima sa predică sub directa inspiraţie a Duhului Sfânt. De la vers. 37 la 41 ne este spus ce s-a întâmplat atunci când mulţimea a fost atinsă de această predică: „După ce au auzit aceste cuvinte, ei au rămas străpunşi în inimă şi au zis lui Petru şi celorlalţi apostoli: «Fraţilor, ce să facem?» «Pocăiţi-vă», le-a zis Petru, «şi fiecare din voi să fie botezat în Numele lui Isus Hristos, spre iertarea păcatelor voastre; apoi veţi primi darul Sfântului Duh. Căci făgăduinţa aceasta este pentru voi, pentru copiii voştri şi pentru toţi cei ce sunt departe acum, în oricât de mare număr îi va chema DOMNUL Dumnezeul nostru»”. Mai întâi predica, urmată de credinţa celor ce aud predica şi de ascultarea de credinţă dovedită prin botez. „Cei ce au primit propovăduirea lui au fost botezaţi; şi, în ziua aceea, la numărul ucenicilor s-au adăugat aproape trei mii de suflete” (Fapte 2:41).

Un glas răsună: Ascultați, popoare, toate: În ziua Cincizecimii, s-a ţinut predica de bază care a fost valabilă în orice loc în epoca apostolică şi este valabilă şi astăzi în Biserica lui Isus Hristos! De la primul ceas, din prima zi a Noului Testament s-a împlinit tot ceea ce aparţine planului de mântuire, aşa cum fusese spus dinainte în Vechiul Testament. Pavel a depus mărturie despre acest lucru în prima sa epistolă: „Pavel, rob al lui Isus Hristos, chemat să fie apostol, pus deoparte ca să vestească Evanghelia lui Dumnezeu, pe care o făgăduise mai înainte prin prorocii Săi în Sfintele Scripturi” (Rom. 1:1-2). Amin.

Filip evanghelistul a predicat în Samaria: „Dar când au crezut pe Filip, care propovăduia Evanghelia Împărăţiei lui Dumnezeu şi a Numelui lui Isus Hristos, au fost botezaţi, atât bărbaţi cât şi femei” (Fapte 8:12). Când au auzit aceasta, apostolii au venit de la Ierusalim şi „...s-au rugat pentru ei, ca să primească Duhul Sfânt. Căci nu Se coborâse încă peste niciunul din ei, ci fuseseră numai botezaţi în Numele DOMNULUI Isus” (Fapte 8:15-16).

În Fapte 10, Petru a predicat mesajul mântuirii lui Isus Hristos în casa unui sutaş roman pe nume Corneliu: „Isus ne-a poruncit să propovăduim norodului şi să mărturisim că El a fost rânduit de Dumnezeu Judecătorul celor vii şi al celor morţi. Toţi prorocii mărturisesc despre El că oricine crede în El capătă, prin Numele Lui, iertarea păcatelor... «Se poate opri apa ca să nu fie botezaţi aceştia care au primit Duhul Sfânt ca şi noi?» Şi a poruncit să fie botezaţi în Numele DOMNULUI Isus Hristos” (Fapte 10:42-48).

Atunci când Pavel a predicat ucenicilor lui Ioan în Efes, citim în Fapte 19:5-6+11: „Când au auzit ei aceste vorbe, au fost botezaţi în Numele DOMNULUI Isus. Când şi-a pus Pavel mâinile peste ei, Duhul Sfânt S-a coborât peste ei, şi vorbeau în alte limbi şi proroceau... Şi Dumnezeu făcea minuni nemaipomenite prin mâinile lui Pavel” (vers.11).

Atât timp cât Biserica DOMNULUI Isus Hristos este pe pământ, pentru toţi credincioşii din întreaga lume rămâne valabil ceea ce a vestit Petru în ziua Cincizecimii: „Căci făgăduinţa aceasta este pentru voi, pentru copiii voştri şi pentru toţi cei ce sunt departe acum, în oricât de mare număr îi va chema DOMNUL Dumnezeul nostru” (Fapte 2:39).

Un glas răsună: În Biserica lui Isus Hristos atât prima şi ultima predică, cât și primul şi ultimul botez trebuie să fie exact la fel. Acesta este modelul veşnic pentru vestire: credinţa, botezul, botezul cu Duhul Sfânt. Ceea ce a fost învăţat şi trăit în ziua întemeierii Bisericii Dumnezeului celui Viu este linia călăuzitoare până la sfârşitul Noului Testament.

Apostolul Pavel a mărturisit că Biserica este: „...zidită pe temelia apostolilor şi prorocilor, piatra din capul unghiului fiind Isus Hristos” (Ef. 2:20). „Şi El a dat pe unii apostoli; pe alţii, proroci; pe alţii, evanghelişti; pe alţii, păstori şi învăţători, pentru desăvârşirea sfinţilor, în vederea lucrării de slujire, pentru zidirea trupului lui Hristos...” (Ef. 4:11-12).

Apostolul i-a scris lui Timotei: „Dar, dacă voi zăbovi, să ştii cum trebuie să te porţi în Casa lui Dumnezeu, care este Biserica Dumnezeului celui Viu, Stâlpul şi Temelia adevărului” (1Tim. 3:15).

Biserica primară era trupul DOMNULUI, locul descoperirii lui Dumnezeu, îmbrăcată cu puterea lui Dumnezeu, înzestrată cu daruri duhovnicești și cu diferite slujbe (1Cor. 12:4-31) – strâns legată într-un singur trup prin credință, botez și botezul cu Duhul Sfânt (vers. 12-26). Doar acolo unde lucrurile stau cu adevărat așa, sunt adevărate și astăzi următoarele: un DOMN, o credință, un botez (Ef. 4:3-5).

La revenirea lui Isus Hristos, această scriptură se va fi împlinit cu Biserica: „Ca s-o sfinţească, după ce a curăţat-o prin botezul cu apă prin Cuvânt, ca să înfăţişeze înaintea Lui această Biserică, slăvită, fără pată, fără zbârcitură sau altceva de felul acesta, ci sfântă şi fără prihană” (Ef. 5:26-27). Când auzim propovăduirea harului lui Dumnezeu, o credem și atunci trăim mântuirea, neprihănirea și împăcarea cu Dumnezeu, iar acest lucru înseamnă „Deci cu atât mai mult acum, când suntem socotiţi neprihăniţi, prin sângele Lui, vom fi mântuiţi prin El de mânia lui Dumnezeu” (Rom. 5:9). Noi trebuie să acceptăm – și toți credincioșii o fac – tot ceea ce a fost rânduit în Cuvântul lui Dumnezeu la început.

Perioada până la Sinodul de la Niceea

În mesajul adresat primei epoci a bisericii din Apoc. 2:2, DOMNUL a lăudat Biserica Sa: „Ştiu faptele tale, osteneala ta şi răbdarea ta, şi că nu poţi suferi pe cei răi; că ai pus la încercare pe cei ce zic că sunt apostoli, şi nu sunt, şi i-ai găsit mincinoşi”.

În multe din epistolele sale și în special în îndemnurile adresate tesalonicenilor și lui Timotei, Pavel și-a exprimat îngrijorarea ca nu cumva să aibă loc o lepădare de adevărata credință. Apostolul a trebuit să mustre biserica din Corint: „Dar mă tem ca, după cum şarpele a amăgit pe Eva cu şiretlicul lui, tot aşa şi gândurile voastre să nu se strice de la curăţia şi credincioşia care este faţă de Hristos. În adevăr, dacă vine cineva să vă propovăduiască un alt Isus pe care noi nu l-am propovăduit sau dacă este vorba să primiţi un alt duh pe care nu l-aţi primit sau o altă Evanghelie pe care n-aţi primit-o, of, cum îl îngăduiţi de bine!” (2Cor. 11:3-4).

În Gal. 1:6-8, apostolul a rostit un blestem asupra tuturor celor care predică o altă evanghelie: „Dar, chiar dacă noi înşine sau un înger din cer ar veni să vă propovăduiască o Evanghelie deosebită de aceea pe care v-am propovăduit-o noi, să fie anatema!”. Aceasta este o problemă foarte, foarte serioasă.

Așa cum la începutul creației naturale, în grădina Eden, șarpele a semănat sămânța îndoielii față de Cuvântul pe care DOMNUL Dumnezeu îl spusese lui Adam, folosind argumentul, „Oare a zis Dumnezeu cu adevărat...?” și dând naștere necredinței care a dus de fapt la amăgirea Evei, tot așa s-a întâmplat la sfârșitul epocii apostolice și după aceea, chiar până astăzi: îndoieli față de Cuvânt, necredință, nesupunere, lepădarea de credință a Bisericii: lepădarea de Cuvântul lui Dumnezeu.

￼

Cuvântul lui Dumnezeu a fost pus sub semnul întrebării; au fost introduse interpretări și învățături personale. Oriunde s-a întâmplat așa ceva, orice închinare era în zadar, așa cum a trebuit DOMNUL să le spună iudeilor de atunci: „Făţarnicilor, bine a prorocit Isaia despre voi, după cum este scris: «Norodul acesta Mă cinsteşte cu buzele, dar inima lui este departe de Mine. Degeaba Mă cinstesc ei, dând învăţături care nu sunt decât nişte porunci omeneşti»” (Mar. 7:6-7). De asemenea și ceea ce le-a spus Isus cărturarilor care aveau propriile lor învățături, se aplică și astăzi: „Iar pe Mine, pentru că spun adevărul, nu Mă credeţi”...„Cine este din Dumnezeu ascultă cuvintele lui Dumnezeu; voi de aceea n-ascultaţi, pentru că nu sunteţi din Dumnezeu” (Ioan 8:45+47). Încă mai există două semințe duhovnicești diferite: „El le-a răspuns: «Cel ce seamănă sămânţa bună este Fiul omului. Ţarina este lumea; sămânţa bună sunt fiii Împărăţiei; neghina sunt fiii celui rău»” (Mat. 13:37-38).

Adevărata închinare poate veni doar dintr-o inimă înnoită și curată. DOMNUL nostru a spus: „Dar vine ceasul, şi acum a şi venit, când închinătorii adevăraţi se vor închina Tatălui în duh şi în adevăr; fiindcă astfel de închinători doreşte şi Tatăl. Dumnezeu este Duh; şi cine se închină Lui trebuie să I se închine în duh şi în adevăr” (Ioan 4:23-24). Oricine nu se închină călăuzit de Duhul Sfânt conform Cuvântului lui Dumnezeu, acela se roagă pe lângă Dumnezeu, nu lui Dumnezeu.

În 2 Tes. 2, Pavel a prezis deja lepădarea finală de credință și pe omul păcatului care o reprezintă: „Potrivnicul care se înalţă mai presus de tot ce se numeşte «Dumnezeu» sau de ce este vrednic de închinare. Aşa că se va aşeza în Templul lui Dumnezeu, dându-se drept Dumnezeu” (vers. 4). „...şi cu toate amăgirile nelegiuirii, pentru cei ce sunt pe calea pierzării, pentru că n-au primit dragostea adevărului ca să fie mântuiţi. Din această pricină, Dumnezeu le trimite o lucrare de rătăcire, ca să creadă o minciună...” (vers. 10-11). Cei ce nu respectă și nu cred Cuvântul lui Dumnezeu ca fiind singurul adevăr valabil pentru ei înșiși și pentru Biserică sunt sortiți să creadă minciunile religioase.

Este de neînțeles ceea ce s-a întâmplat în epoca post-apostolică: bărbați care acum sunt venerați ca părinți ai bisericii și-au prezentat învățăturile lor înțesate cu păgânism și au găsit adepți. Așa-zișii părinți ai bisericii au fost personalități creștine, dar nu apostoli ai lui Isus Hristos. Niciunul dintre ei nu a avut o adevărată chemare divină. Cei mai cunoscuți sunt Atanasiu, Augustin și Ieronim. Ei erau bărbați veniți din păgânismul grecesc, mulți neavând nici trăirea întoarcerii la Hristos; ei erau încă legați de superstiții și și-au introdus propriile lor idei în creștinism.

Începând cu anul 313, când împăratul Constantin a declarat în mod oficial creștinismul laicizat ca religie de stat, a avut loc o dezvoltare tragică. El i-a invitat pe episcopii diverselor direcții de credință la Sinodul de la Niceea, care s-a ținut între 20 mai și 25 iulie anul 325. În acel timp existau deja 127 de direcții creștine în țările care aparțineau Imperiului Roman. După discuții aprinse, sub președinția lui Atanasiu a fost formulat un crez trinitar complet nebiblic, deși nu toți au fost de acord cu el. Cu referire la Fiul lui Dumnezeu, se spune: „...Și întru Unul DOMN Isus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, Unul-Născut, Care din Tatăl S-a născut mai înainte de toți vecii. Lumină din Lumină, Dumnezeu adevărat din Dumnezeu adevărat, născut, nu făcut; Cel de o ființă cu Tatăl…” (Părinții creștinismului, pag. 40).

Până acum Dumnezeu nu a zămislit, și cu atât mai puțin născut, un fiu veșnic. Niciodată nu a existat vreun fiu veșnic. În cei patru mii de ani ai Vechiului Testament, niciun proroc n-a vorbit despre un Tată în ceruri, cu atât mai puțin despre un Fiu, ci este menționat de peste patru mii de ori doar DOMNUL Dumnezeu – IaHVeH-Elohim. În epistole, începând cu Rom. 1:7, găsim în mod repetat salutul: „Har şi pace de la Dumnezeu, Tatăl nostru, şi de la DOMNUL Isus Hristos!”. Dar nici măcar o dată nu se spune: „...de la Dumnezeu Fiul” sau „...de la Dumnezeu Duhul Sfânt”. Pe cât de sigur s-a descoperit Dumnezeu Elohim Însuși ca DOMNUL/IaHVeH, a umblat în grădina Eden într-un chip vizibil și l-a creat pe Adam după chipul Său, pe atât de sigur S-a descoperit Același Dumnezeu ca Tată în cer, în singurul Lui Fiu pe pământ. De aceea a putut DOMNUL Isus să spună: „...cine M-a văzut pe Mine L-a văzut pe Tatăl...” (Ioan 14:9). Dumnezeu Însuși S-a descoperit în trup ca să ne răscumpere (1Tim. 3:16).

Făgăduința nașterii Fiului ca Răscumpărătorul se găsește în multe pasaje ale Vechiului Testament. Iată câteva dintre ele:

„Eu îi voi fi Tată, şi el Îmi va fi fiu” (2Sam. 7:14).

„«Eu voi vesti hotărârea Lui»– zice Unsul – «DOMNUL Mi-a zis: ,Tu eşti Fiul Meu! Astăzi Te-am născutʼ»” (Ps. 2:7).

„Da, Tu m-ai scos din pântecele mamei (Tu M-ai pus în pântecele mamei- Menge, lb. germana)...”(Ps. 22:9-11).

„El Îmi va zice: «Tu eşti Tatăl meu, Dumnezeul meu şi stânca mântuirii mele!» Iar Eu îl voi face întâiul născut, cel mai înalt dintre împăraţii pământului” (Ps. 89:26-27).

„Iată, fecioara va rămâne însărcinată, va naşte un Fiu şi-I va pune numele Emanuel” (Isa. 7:14).

„Căci un Copil ni S-a născut, un Fiu ni S-a dat, şi domnia va fi pe umărul Lui; Îl vor numi: «Minunat, Sfetnic, Dumnezeu tare, Părintele veşniciilor, Domn al păcii»” (Isa. 9:6) – dar niciodată „Fiul veșnic”!

„Şi tu, Betleeme Efrata, măcar că eşti prea mic între cetăţile de căpetenie ale lui Iuda, totuşi din tine Îmi va ieşi Cel ce va stăpâni peste Israel...” (Mica 5:2).

Acest lucru s-a întâmplat la împlinirea vremii. Astfel a scris Matei chiar în primul capitol: „Toate aceste lucruri s-au întâmplat ca să se împlinească ce vestise DOMNUL prin prorocul care zice: (Isa. 7:14) «Iată, fecioara va fi însărcinată, va naşte un Fiu, şi-I vor pune numele Emanuel» care, tălmăcit, înseamnă: «Dumnezeu este cu noi»” (Mat. 1:22-23).

În Luca 1 și 2 este descris în detaliu tot ceea ce privește nașterea Fiului lui Dumnezeu: „Îngerul i-a zis: «Nu te teme, Marie; căci ai căpătat îndurare înaintea lui Dumnezeu. Şi iată că vei rămâne însărcinată şi vei naşte un Fiu, căruia Îi vei pune numele Isus (evreiește – Iahșua)»”. ...„Duhul Sfânt Se va coborî peste tine, şi puterea Celui Preaînalt te va umbri. De aceea Sfântul care Se va naşte din tine, va fi chemat Fiul lui Dumnezeu”. ...„Maria a zis: «Iată, roaba DOMNULUI; facă-mi-se după cuvintele tale!»” (Luca 1:30-31, 35, 38).

Un glas răsună: „Ascultați, popoare, toate!” Acesta este mo- mentul adevărului! Cine are urechi, să asculte ce spune Bisericilor Duhul: doar ceea ce este scris în Biblie este biblic, doar ceea ce a fost învățat și practicat de către apostoli este apostolic.

Formularea crezului trinitar, numit în mod greșit ca fiind „Crezul apostolic” și care a fost stabilit la Sinodul de la Niceea în anul 325 și la Sinodul de la Constantinopol în anul 381, nu are nimic în comun cu mărturisirea de credință biblică, cu adevărat apostolică a bisericii primare. La Sinodul de la Niceea, Fiul a fost declarat a doua persoană a dumnezeirii, iar la Sinodul de la Constantinopol, Duhul Sfânt a fost anunțat ca a treia persoană. La puțin timp după aceasta, Ieronim a inclus adăugirea corespunzătoare la vers. 7 din 1Ioan 5 în Vulgata, traducerea în limba latină a Bibliei, și anume: „Căci trei sunt care mărturisesc în cer: Tatăl, Cuvântul şi Duhul Sfânt, şi aceştia trei una sunt”. La trei sute de ani după apostoli nu mai rămăsese mult din învățăturile apostolilor.

În versiunile originale în ebraică și greacă, 1Ioan 5:7 afirmă doar: „Căci trei sunt care mărturisesc:” și apoi urmează „Duhul, apa şi sângele, şi aceştia trei sunt una în mărturisirea lor. Dacă primim mărturisirea oamenilor, mărturisirea lui Dumnezeu este mai mare; şi mărturisirea lui Dumnezeu este mărturisirea pe care a făcut-o El despre Fiul Său” (vers. 8+9; Mat. 3:17; Mat. 17:5). Apostolul Petru a putut mărturisi: „Şi noi înşine am auzit acest glas venind din cer, când eram cu El pe muntele cel sfânt” (2Pet. 1:18).

Martin Luther a respins traducerea Vulgata. John Wycliffe, pe de altă parte, a tradus în limba engleză din Vulgata și de aceea textul adăugat se găsește și azi în Biblia King James. Deși este scris în nota de subsol că acest text despre trei în cer nu se regăsește în versiunile originale, această adăugire poate fi citită în toate traducerile care au la bază Vulgata. În traducerile în limba germană, fie că este vorba de Biblia Zürich din 1535, de exemplu, sau de Biblia Luther din 1543 sau de versiunile actuale, găsim reproducerea corectă a textului original – și pentru aceasta Îi mulțumim lui Dumnezeu.

Biblia este compusă din două testamente, Vechiul și Noul Testament. Nimic nu poate fi adăugat la un testament în care este exprimată ultima dorință; nimic nu mai poate fi modificat în el. Apostolul Pavel a scris: „Fraţilor, (vorbesc în felul oamenilor) un testament, chiar al unui om, odată întărit, totuşi nimeni nu-l desfiinţează, nici nu-i mai adaugă ceva” (Gal. 3:15).

La sfârșitul Noului Testament, în Apoc. 22:18-19 se găsește o dublă avertizare: „Mărturisesc oricui aude cuvintele prorociei din cartea aceasta că, dacă va adăuga cineva ceva la ele, Dumnezeu îi va adăuga urgiile scrise în cartea aceasta. Şi, dacă scoate cineva ceva din cuvintele cărţii acestei prorocii, îi va scoate Dumnezeu partea lui de la pomul vieţii şi din cetatea sfântă, scrise în cartea aceasta”.

De la înființarea bisericilor creștine în secolul al patrulea, fiecare învățătură biblică a fost desființată și Isus Hristos, Răscumpărătorul, a fost făcut fără importanță. Niciun decret și nicio dogmă proclamată de Sinoade de-a lungul istoriei bisericii nu este biblică. Mai mult decât atât, în niciun loc din Biblie nu se amintește despre un reprezentant al lui Hristos sau vreun succesor al lui Petru. Biserica Catolică a interpretat în mod eronat cuvintele lui Isus din Mat. 16:18 și le-a aplicat în mod greșit papalității. Dar acolo DOMNUL Isus nu i-a spus lui Petru: „Pe tine voi zidi Biserica Mea”, ci „pe această piatră (stâncă) voi zidi Biserica Mea” – și stânca este Isus Hristos.

Un glas răsună: Ascultați, popoare, toate: nicio biserică de stat sau denominațiune nu este Biserica zidită de Isus Hristos, Răscumpărătorul, nici cea Catolică sau Ortodoxă, nici cea Coptă sau Caldeeană, nici cea Siriană sau Egipteană. Toate acestea sunt biserici creștine, dar nu sunt Biserica lui Isus Hristos. Biserica lui Isus este compusă doar din oameni care cred așa cum spune Sfânta Scriptură. Partea tragică este că fiecare biserică, inclusiv cea Anglicană și cea Lutherană, dă membrilor lor impresia că mântuirea le este garantată. Totuși, până în ziua de azi nicio biserică nu a mântuit pe nimeni. Dar toți oamenii din toate bisericile și religiile pot fi mântuiți prin credință în Isus Hristos, printr-o trăire personală a mântuirii și întoarcerii la Dumnezeu (Fapte 3:19).

Împărați, monarhi și domnitori au hotărât religia țărilor lor. Și astfel lumea a fost împărțită pe religii: aici budism, acolo hinduism, șintoism; aici suniți, acolo șiiți, dincolo aleviți și alaviți; aici catolici, acolo protestanți. În Asia și Africa șefii de trib sunt cei ce stabilesc religia. Dar Dumnezeu nu este în nicio religie. Dumnezeu Însuși S-a descoperit doar în Isus Hristos și doar în Răscumpărătorul Îl putem întâlni noi pe Dumnezeu (2Cor. 5:19).

În bisericile creștine sacramentele au înlocuit credința mântuitoare în Isus Hristos, Răscumpărătorul, deși Biblia mărturisește lămurit despre o credință personală: „Cine va crede şi se va boteza va fi mântuit; dar cine nu va crede va fi osândit” (Mar. 16:16).

Conform învățăturii bisericești, se presupune că stropirea sau turnarea apei pe fruntea pruncilor sau adulților ar fi nașterea din nou din apă și din Duh (Ioan 3:5), dar de fapt nu este așa. Stropirea datează din vremea lui Constantin, care în iulie 337, fiind pe patul de moarte, a fost stropit cu apă pe frunte de trei ori de către episcopul Eusebiu de Nicomidia, acesta fiind primul care a folosit formula trinitară „în Numele Tatălui, și al Fiului, și al Duhului Sfânt”. Se spune că în acest fel a devenit Împăratul Constantin un creștin, deși el a chemat dumnezeul soare numit Sol până la sfârșitul vieții sale.

Cina DOMNULUI a fost interpretată total greșit deși este descrisă lămurit în 1Cor. 10:14-22: „Paharul binecuvântat, pe care-l binecuvântăm, nu este el împărtăşirea cu sângele lui Hristos? Pâinea pe care o frângem, nu este ea împărtăşirea cu trupul lui Hristos? Având în vedere că este o pâine, noi, care suntem mulţi, suntem un trup; căci toţi luăm o parte din aceeaşi pâine”.

În Cuvântul lui Dumnezeu nu există scris absolut nimic despre o transformare a pâinii sau hostiei în trupul lui Hristos sau despre transformarea vinului în sângele lui Hristos. Dimpotrivă, DOMNUL nostru a spus: „Vă spun că, de acum încolo nu voi mai bea din acest rod al viţei, până în ziua când îl voi bea cu voi nou în Împărăţia Tatălui Meu” (Mat. 26:29). Și în 1Cor. 11:23-34 se spune: „Pentru că, ori de câte ori mâncaţi din pâinea aceasta şi beţi din paharul acesta, vestiţi moartea DOMNULUI, până va veni El”. Reformatorul elvețian Huldrych Zwingli a respins doctrina transsubstanțierii în cursul jertfei euharistice și a prezentat cu claritate poziția biblică: „...Euharistia nu este altceva decât o negare a jertfei unice și a suferinței lui Isus Hristos și o idolatrie blestemată” (Catehismul de la Heidelberg, Întrebarea 80).

De fapt, Hristos nu trebuie să fie jertfit din nou de preot în fiecare zi, căci El S-a jertfit pe Sine o dată pentru totdeauna săvârșind o răscumpărare veșnică. Așa este scris în Cuvântul lui Dumnezeu: „Și a intrat, o dată pentru totdeauna, în Locul Preasfânt, nu cu sânge de ţapi şi de viţei, ci cu însuşi sângele Său, după ce a căpătat o răscumpărare veşnică” (Evrei 9:12). Amin.

„Cu cât mai mult sângele lui Hristos, care, prin Duhul cel veşnic, S-a adus pe Sine însuşi jertfă fără pată lui Dumnezeu, vă va curăţa cugetul vostru de faptele moarte, ca să slujiţi Dumnezeului celui Viu!” (Evrei 9:14).

„Prin această «voie» am fost sfinţiţi noi, şi anume prin jertfirea trupului lui Isus Hristos o dată pentru totdeauna” (Evrei 10:10). Amin.

De asemenea, Biblia nu cunoaște nimic despre beatificarea morților (trecerea în categoria fericiților bisericii – nt.) sau canonizarea morților (trecerea în categoria sfinților bisericii – nt.). În predica de pe munte, (Mat. 5), DOMNUL Isus a dat nouă fericiri credincioșilor care sunt în viață; una din acestea este: „Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu!” (vers. 8) etc. Pentru adevărații Săi urmași mai este valabil și astăzi: „Dar ferice de ochii voştri că văd; şi de urechile voastre că aud!” (Mat. 13:16).

„Atunci oricine va chema Numele DOMNULUI va fi mântuit” (Fapte 2:21).

„Fericiţi şi sfinţi sunt cei ce au parte de întâia înviere! Asupra lor a doua moarte n-are nicio putere; ci vor fi preoţi ai lui Dumnezeu şi ai lui Hristos şi vor împărăţi cu El o mie de ani” (Apoc. 20:6).

Astfel, fecioara Maria, care a găsit har înaintea lui Dumnezeu, a fost binecuvântată datorită credinței ei: „Ferice de aceea care a crezut; pentru că lucrurile care i-au fost spuse din partea DOMNULUI se vor împlini” (Luca 1:45). Deși aleasă să fie mama Răscumpărătorului, ea a avut nevoie să trăiască și botezul cu Duhul Sfânt în ziua Cincizecimii. Ea este amintită pentru ultima dată în Fapte 1:14, împreună cu cei 120 care erau adunați în odaia de sus pentru rugăciune: „Toţi aceştia stăruiau cu un cuget în rugăciune şi în cereri, împreună cu femeile şi cu Maria, mama lui Isus, şi cu fraţii Lui”. Formularea „mama lui Dumnezeu” nu există în Biblie. Elisaveta a spus: „Cum mi-a fost dat mie să vină la mine maica DOMNULUI meu?” (Luca 1:43).

Nicio învățătură, nicio practică, nimic din Biserica Imperială nu mai este în concordanță cu Dumnezeu și cu Cuvântul lui Dumnezeu. Fiecare învățătură a fost modificată și apoi frumos decorată cu citate biblice. Orice încercare de a explica sau justifica, precum aceasta: „Doar cei ce au ca mamă biserica, Îl pot avea pe Dumnezeu ca Tată”, este zadarnică. Biblia nu cunoaște nimic despre o ridicare la cer în trup a Mariei și nici despre apariții ale acesteia; dimpotrivă, Biblia mărturisește: „Nimeni nu s-a suit în cer, afară de Cel ce S-a coborât din cer, adică Fiul omului care este în cer” (Ioan 3:13). De asemenea Biblia nu a menționat niciodată nimic despre Maria ca fiind mijlocitoare. În ea se spune: „Căci este un singur Dumnezeu şi este un singur mijlocitor între Dumnezeu şi oameni: Omul Isus Hristos” (1Tim. 2:5). La fel, nu se face nicio mențiune la Maria ca fiind apărătoare (avocat), ci se spune: „Copilaşilor, vă scriu aceste lucruri ca să nu păcătuiţi. Dar, dacă cineva a păcătuit, avem la Tatăl un Mijlocitor (Apărător, Avocat), pe Isus Hristos, Cel Neprihănit. El este jertfa de ispăşire pentru păcatele noastre; şi nu numai pentru ale noastre, ci pentru ale întregii lumi” (1Ioan 2:1-2). Amin.

Tragica dezvoltare și-a urmat cursul odată cu recunoașterea creștinismului ca biserică de stat. De la introducerea învățăturii trinitare, cuvintele din marea trimitere din Mat. 28:19 au fost transformate într-o formulă, și anume „în Numele Tatălui, și al Fiului, și al Duhului Sfânt”, care este total străină Bibliei. De fapt, în acel verset este vorba despre Numele de legământ nou-testamentar în care Însuși Dumnezeu S-a descoperit ca Tatăl nostru în Fiul și prin Duhul Sfânt și în care trebuie să se boteze. Pentru Biserica lui Isus Hristos rămân valabile până azi următoarele: „Şi orice faceţi, cu cuvântul sau cu fapta, să faceţi totul în Numele DOMNULUI Isus şi mulţumiţi, prin El, lui Dumnezeu Tatăl” (Col.3:17).

Apoi s-a pretins și evreilor să recunoască „Trinitatea”. Dar lor le era imposibil să accepte un Dumnezeu format din trei persoane pentru că prima poruncă ieșită din gura lui Dumnezeu a fost:

„Eu sunt DOMNUL Dumnezeul tău care te-a scos din ţara Egiptului, din casa robiei. Să nu ai alţi dumnezei afară de Mine. Să nu-ţi faci chip cioplit, nici vreo înfăţişare a lucrurilor...” (Ex. 20:2-4). „Să ştii dar în ziua aceasta şi pune-ţi în inimă că numai DOMNUL este Dumnezeu, sus în cer şi jos pe pământ, şi că nu este alt Dumnezeu afară de El” (Deut: 4:39)

￼

Introducerea mărturisirii trinitare a dus apoi și la persecuția evreilor. Ei au fost blestemați și stigmatizați ca ucigași ai lui Hristos și ai lui Dumnezeu. S-a proclamat sus și tare: „Ispășirea morții Celui Răstignit să cadă asupra lor!”. În anul 321 le-a fost interzisă ținerea Sabatului și în schimb li s-a impus să respecte duminica; sinagogele au fost transformate în grajduri de vite.

Diferența izbitoare dintre Biserica lui Isus Hristos și biserica recunoscută oficial în imperiu este demonstrată și de următoarea precizare consemnată în istoria bisericii: „Papa și împăratul ca pur- tători ai ordinii creștine mondiale” (Marea Istorie ilustrată a bisericii – pag. 74). „În puterea lui (a papei) sunt două săbii, și anume, cea duhovnicească și cea laică – așa cum ne învață Evanghelia (Luca 22:38). Astfel ambele săbii aparțin autorității bisericii, duhovnicești și laice. Totuși cea dintâi trebuie să fie mânuită de biserică iar cea de a doua să fie cârmuită de biserică: prima în mâna preotului, a doua în mâna regilor și soldaților, dar cu împuternicirea și îngădu- ința preotului” (Marea Istorie ilustrată a bisericii – pag. 94).

Dați-vă seama ce înșelare groaznică: cele două săbii pe care un om le-a purtat cu el (Luca 22:36-38), menționate în legătură cu suferințele lui Hristos, au fost însușite în mod fraudulos ca o justificare pentru exercitarea puterii. Cum a fost posibil să se ajungă la concluzia că bisericii i-au fost date două săbii, și anume cea duhovnicească și cea pământească? De fapt în acel context Mântuitorul Însuși a spus că El urma să fie omorât ca un tâlhar: „Căci vă spun că trebuie să se împlinească cu Mine aceste cuvinte scrise: «El a fost pus în numărul celor fărădelege». Şi lucrurile privitoare la Mine sunt gata să se împlinească” (vers. 37).

Bisericii lui Hristos i-a fost dată doar „sabia Duhului” ca un simbol al Cuvântului lui Dumnezeu: „Luaţi şi coiful mântuirii şi sabia Duhului, care este Cuvântul lui Dumnezeu” (Ef. 6:17), dar niciodată o sabie pământească. Biserica lui Hristos nu a persecutat niciodată pe alții, ci mai degrabă a fost persecutată. Istoria dovedește aceasta.

DOMNUL le-a spus apostolilor: „Aduceţi-vă aminte de vorba pe care v-am spus-o: «Robul nu este mai mare decât stăpânul său». Dacă M-au prigonit pe Mine, şi pe voi vă vor prigoni; dacă au păzit cuvântul Meu, şi pe al vostru îl vor păzi.” (Ioan 15:20). Mântuitorul nostru a adăugat încă o poruncă la cele zece porunci: „Vă dau o poruncă nouă: să vă iubiţi unii pe alţii; cum v-am iubit Eu, aşa să vă iubiţi şi voi unii pe alţii” (Ioan 13:34).

Învățătura bisericii despre ,,cele două săbii” anulează porunca „Să nu ucizi” și face din ucidere o poruncă. Papii au folosit sabia laică, iar cei ce nu s-au supus au fost dați morții. Cine vrea să-și facă o idee despre aceasta, trebuie doar să citească discursul Papei Urban II ținut la Clermont în 27 noiembrie 1095, în care cere cruciaților să-i ucidă pe toți dușmanii. Cruciaților le era garantată iertarea păcatelor și absolvirea de orice pedeapsă ca urmare a acțiunilor lor. Când legiunile lor au capturat Ierusalimul în anul 1099, au fost omorâți zeci de mii de evrei, musulmani și alți locuitori. În cele șapte cruciade, între 1095 și 1272, au fost măcelăriți milioane de oameni. Creștinarea forțată, Inchiziția, persecutarea oamenilor de altă credință, arderea vrăjitoarelor, chiar și asasinarea miilor de hughenoți din Franța într-o singură noapte, și anume în 23 spre 24 august 1572, totul s-a făcut „în cinstea sfintei treimi”, „în numele Tatălui, și al Fiului, și al Duhului Sfânt”.

Un glas răsună: În toate perioadele au fost și treziri spirituale. Cei care au crezut într-adevăr conform Scripturii au fost întotdeauna în pericol să fie persecutați de către biserică și adesea au fost predați morții, fie că era vorba de biserica din Albisrieden, mișcarea valdensă, catarii, frații din Boemia și alții. Astfel, Jan Hus, căruia Cuvântul lui Dumnezeu i-a devenit foarte prețios, a fost ars pe rug în orașul Konstanz în 6 iulie 1415, în mijlocul râsetelor părinților Consiliului. Pământul a fost îmbibat cu sângele martirilor. Mărimea vinei pe care papii romani au adus-o asupra lor înșiși este fără egal pe pământ. „Și pentru că acolo a fost găsit sângele prorocilor, şi al sfinţilor, şi al tuturor celor ce au fost înjunghiaţi pe pământ” (Apoc. 18:24). La judecata de apoi, ei vor fi osândiți în fața celor pe care i-au ucis în număr mare.

Străpungerea Reformei

După o mie de ani de exercitare neîngrădită a puterii de către biserică, a venit o trezire spirituală și întoarcere la Biblie. Martin Luther, Huldrych Zwingli, Jean Calvin, Schwenkfeld, Erasmus, Thomas Müntzer, Melchior Hoffman și alții care au protestat împotriva papei și bisericii, au înlesnit străpungerea Reformei. Țintuirea celor 95 de teze pe ușa bisericii castelului din Wittenberg în 31 octombrie 1517 este un eveniment istoric bine cunoscut, la fel și înfățișarea lui Luther înaintea împăratului și prinților la Worms, în 17 aprilie 1521. Mărturia lui este bine documentată: „Dacă nu sunt convins prin mărturia Scripturilor sau prin argumente solide – căci eu nu mă încred nici în papa, nici în concilii, câtă vreme se știe că ei s-au înşelat şi contrazis prea des – sunt legat de Scripturile pe care le-am citat, iar conştiinţa mea este prizonieră a Cuvântului lui Dumnezeu. Nu pot şi nu vreau să re- tractez nimic, întrucât nu este nici bine, nici sigur să mă opun conştiinţei mele. Aşa să-mi ajute Dumnezeu! Amin” (Marea Istorie ilustrată a bisericii – pag. 136).

Din nefericire, noile biserici formate – Lutherană, Reformată, Anglicană – au adoptat și ele crezul de la Niceea, au continuat până în prezent cu practicarea botezului pruncilor și au rămas în învățătura trinitară. În paralel cu aceasta, au avut loc și alte treziri, îndeosebi pe tărâmurile protestante, așa cum a fost mișcarea anabaptistă.

În renașterea spirituală, predicatorii Evangheliei lui Isus Hristos au accentuat tot mai mult adevărurile biblice. Mai presus de orice au fost predicate mântuirea și iertarea păcatelor prin sângele jertfei lui Hristos; peste tot au avut loc multe întoarceri la Dumnezeu. John Smith, fondatorul baptiștilor; John Wesley, care i-a inspirat pe metodiști; Menno Simons, a cărui vestire a încurajat înființarea Bisericii Menonite; William Booth, fondatorul Armatei Salvării; Dwight Moody; George Müller; și mulți alții au predicat Evanghelia punând accentul pe pocăința și întoarcerea la Hristos ca o trăire personală a mântuirii. Versetul din Rom. 5:9 a fost important nu doar pentru Luther, ci și pentru toți predicatorii Evangheliei: „Deci cu atât mai mult acum, când suntem socotiţi neprihăniţi, prin sângele Lui, vom fi mântuiţi prin El de mânia lui Dumnezeu”. Neprihănirea înaintea lui Dumnezeu nu se obține prin faptele omului, ci prin credința în lucrarea de răscumpărare isprăvită prin Isus Hristos.

Se poate spune că cei cinci sute de ani de la Reformă au fost folosiți, cu ajutorul predicatorilor diverselor treziri, pentru a-i introduce pe credincioși mai adânc în Cuvântul lui Dumnezeu și la o viață de consacrare. Adevărata credință vine numai în urma predicării Cuvântului lui Dumnezeu (Rom. 10:17). Despre Avraam, care este considerat tatăl credinței, au fost scrise următoarele lucruri: „Avraam a crezut pe Dumnezeu, şi aceasta i s-a socotit ca neprihănire” (Rom. 4:3; Evr. 11:8-10). Doar Dumnezeu este adevărat, şi toţi oamenii sunt mincinoşi (Rom. 3:4).

Cu ocazia celei de a 500-a aniversări a Reformei în anul 2017 au fost scrise mii de articole și au fost ținute sute de evenimente. Dar la o cercetare mai atentă, se vede că toate bisericile și bisericile libere au rămas în crezul pe care l-au stabilit ca fundament al lor. În ciuda tuturor diferențelor, bisericile fiice se întorc acum la sânul bisericii mamă. Aceasta este „unitatea în diversitate”. Totuși, Isus, Răscumpărătorul, S-a referit la o cu totul altă unitate, și anume unitatea cu Dumnezeu în concordanță cu Cuvântul și cu voia lui Dumnezeu: „Eu în ei, şi Tu în Mine – pentru ca ei să fie în chip desăvârşit una, ca să cunoască lumea că Tu M-ai trimis şi că i-ai iubit cum M-ai iubit pe Mine” (Ioan 17:23).

Ultimul mesaj înaintea revenirii lui Hristos
care acum merge mai departe

Un glas răsună: „Ascultați, popoare, toate!” Prin revărsarea Duhului Sfânt a avut loc izbucnirea trezirii penticostale la începutul secolului al XX-lea. Nu doar în 1906 pe Azusa Street în Los Angeles, ci credincioși de pe toate continentele au trăit lucrarea supranaturală a Duhului Sfânt în adunări de rugăciune deosebite.

În timpul Primului și celui de al Doilea Război Mondial cuvintele DOMNULUI din Matei 24 au căpătat o însemnătate deosebită. Acolo Isus vorbea atât despre războaie și vești de războaie cât și despre foamete și ciume cu privire la semnele timpului. De aceea, credința în iminenta revenire a lui Hristos a crescut tot mai mult în timpul adunărilor de trezire din prima jumătate a secolului al XX-lea. În Luca 21, DOMNUL a vorbit și despre timpul sfârșitului și a spus: „Tot aşa, când veţi vedea întâmplându-se aceste lucruri, să ştiţi că Împărăţia lui Dumnezeu este aproape” (vers. 31);

„Vegheaţi, dar, în tot timpul şi rugaţi-vă, ca să aveţi putere să scăpaţi de toate lucrurile acestea care se vor întâmpla şi să staţi în picioare înaintea Fiului omului” (vers. 36).

Al Doilea Război Mondial, cu cele 60 de milioane de victime de război și 6 milioane de evrei uciși, a schimbat lumea în mod fundamental. Germania și Europa erau în ruine. Urmările războiului au fost resimțite în întreaga lume, chiar și în zona Pacificului, acolo unde războiului i-a fost pus capăt în mod brusc prin bombardamentul atomic asupra orașelor Hiroshima și Nagasaki. Toți credincioșii biblici au avut impresia că sfârșitul timpului era gata să se întâmple. Dar DOMNUL nostru a spus lămurit ce trebuie să se întâmple înainte să vină sfârșitul: „Evanghelia aceasta a Împărăţiei va fi propovăduită în toată lumea, ca să slujească de mărturie tuturor neamurilor. Atunci va veni sfârşitul” (Mat. 24:14).

La scurt timp după al Doilea Război Mondial, pe 7 mai 1946, predicatorul baptist american William Branham, a primit ca și Pavel (Fapte 9:1-9) o chemare cerească. Deja în 11 iunie 1933, la un botez în fluviul Ohio, acestui predicator modest îi fusese spus din norul de lumină supranaturală, vizibil pentru cei aproape trei mii de oameni prezenți acolo: „Așa cum a fost trimis Ioan Botezătorul să premeargă prima venire a lui Hristos, la fel ești trimis tu cu un mesaj care va premerge a doua venire a lui Hristos”. Acest fapt a fost relatat în ziare, în special de United Press International. Prin el a început trezirea de vindecare, în special în adunările penticostale și apoi s-a răspândit în întreaga lume. El a fost un om trimis de Dumnezeu cu mesajul lui Dumnezeu, care premerge a doua venire a lui Hristos. Îmbrăcat cu autoritate divină și cu darul vindecării, el a predicat la mii de oameni în evanghelizări, i-a chemat pe păcătoși la pocăință și i-a îndemnat să-L primească pe Isus Hristos ca Mântuitor. Prin predicarea sa, mii de oameni L-au primit pe Isus Hristos ca Mântuitorul lor. În timpul rugăciunii pentru bolnavi de după predică, chiar și orbii și-au primit vederea, ologii au putut umbla și mulți au fost vindecați de felurite boli.

Eu am trăit această slujbă extraordinară între anii 1955 și 1965 ca martor ocular și auditiv și am o mare responsabilitate: aceea de a mărturisi în întreaga lume despre ceea ce face Dumnezeu în timpul nostru. În 1949, tânăr fiind, am auzit pentru prima dată despre William Branham și lucrurile extraordinare care se petreceau în slujba lui. Am avut dorința să-l ascult personal pe acest om al lui Dumnezeu. În august 1955 mi s-a împlinit această dorință: am participat la adunările binecuvântate ale fratelui Branham din Karlsruhe și l-am cunoscut în mod personal. Când ne-am întâlnit prima dată, el mi-a spus: „Tu ești un predicator al Evangheliei”. Începând de atunci am vrut să cunosc ce crede și ce învață acest om al lui Dumnezeu. La marea convenție a „Voice of Healing” (Glasul vindecării) din Dallas, Texas, SUA în iunie 1958 am fost convins încă o dată prin confirmarea divină a slujbei sale și am putut vorbi din nou cu el. El mi-a spus: „Frate Frank, tu te vei întoarce în Germania cu acest mesaj”. De atunci am primit prin poștă toate predicile înregistrate pe benzi. La a treia noastră întâlnire, în 3 decembrie 1962, fratele Branham a confirmat chemarea pe care o primisem în 2 aprilie 1962 și a spus: „...hrana pe care trebuie s-o depozitezi este Cuvântul făgăduit pentru acest timp...”.

Așa cum a spus DOMNUL în marea trimitere, mântuirea sufletului și vindecarea trupului aparțin de vestirea Evangheliei depline: „Iată semnele care vor însoţi pe cei ce vor crede: în Numele Meu...îşi vor pune mâinile peste bolnavi, şi bolnavii se vor însănătoşi” (Mar. 16:17-18). Când se ruga pentru bolnavi, omul lui Dumnezeu se referea și la cuvintele DOMNULUI nostru din Ioan 14:12: „Adevărat, adevărat vă spun că cine crede în Mine va face şi el lucrările pe care le fac Eu; ba încă va face altele şi mai mari decât acestea...”.

Astăzi auzim despre războaie, amenințări nucleare, conflictul din Orientul Mijlociu, încălzirea globală, schimbările climatice și dezastre naturale pe întregul pământ. Totul este scăpat de sub control. În același timp ne amintim cuvintele prorocului Isaia care a prezis: „...pământul se crapă, pământul se clatină ca un om beat, tremură ca o colibă; păcatul lui îl apasă, cade, şi nu se mai ridică” (Isa. 24:19b-20). Noi vedem semnele timpului: timpul sfârșitului este pe sfârșite! Revenirea Lui este aproape! Dar nimeni nu cunoaște ziua sau ora.

Revenirea făgăduită a lui Hristos ne este descrisă în multe pasaje biblice. Mântuitorul Însuși a dat făgăduința principală în Ioan 14:3: „Și după ce Mă voi duce şi vă voi pregăti un loc, Mă voi întoarce şi vă voi lua cu Mine, ca acolo unde sunt Eu, să fiţi şi voi”. Toți fiii și toate fiicele lui Dumnezeu se pot baza pe făgăduințele lui Dumnezeu. „Tot aşa, Hristos, după ce S-a adus jertfă o singură dată, ca să poarte păcatele multora, Se va arăta a doua oară - nu în vederea păcatului - ca să aducă mântuirea celor ce-L aşteaptă” (Evrei 9:28).

Un glas răsună: Ascultați, popoare, toate: La prima venire a lui Hristos s-au împlinit peste o sută de prorocii din Vechiul Testament. Minuni mari s-au întâmplat. DOMNUL Isus a predicat, a învățat și a vindecat pe toți bolnavii care veneau la El: „...După El au mers multe noroade. El a tămăduit pe toţi bolnavii” (Mat. 12:15b). Ca să putem trăi cu adevărat pregătirea noastră, trebuie să respectăm și să credem făgăduința pentru timpul nostru: „Iată, vă voi trimite pe prorocul Ilie înainte de a veni ziua DOMNULUI, ziua aceea mare şi înfricoşătoa-re” (Mal. 4:5). DOMNUL nostru a repetat această făgăduință în Mat. 17:11 și Mar. 9:12 și a confirmat-o: „Este adevărat că trebuie să vină întâi Ilie şi să aşeze din nou toate lucrurile”. Aceasta este cea mai importantă făgăduință care-și găsește împlinirea înaintea revenirii lui Hristos. Așa cum atunci Ilie a chemat poporul Israel pe muntele Carmel ca să ia o decizie, la fel acum toți cei ce aparțin Bisericii lui Dumnezeu sunt îndemnați să ia o decizie. .
Înaintea celei de a doua veniri a lui Hristos, în Biserica DOMNULUI totul trebuie reașezat în starea originală, așa cum a fost la început (Fapte 3:18-21). Fie că este vorba de viața personală, căsătorie, familie sau viața spirituală a Bisericii, totul trebuie adus înapoi în rânduiala divină așa cum este arătat în Biblie. Ca să împlinească aceasta, fiecare credincios trebuie să se așeze pe sine de partea lui Dumnezeu fără nicio împotrivire interioară (1Împ. 18:21-40). Toți credincioșii care aparțin Bisericii Dumnezeului celui Viu se întorc cu o siguranță deplină la Dumnezeu, la Cuvântul și voia lui Dumnezeu, la învățătura și practica Bisericii originale de la început.

Cei ce au găsit har înaintea lui Dumnezeu au crezut întotdeauna fiecare Cuvânt al lui Dumnezeu. În ultimii cinci sute de ani au existat mereu oameni care au crezut mesajul vestit în timpul lor. Așa a fost în timpul trezirii penticostale. Chiar și acum, cei ce găsesc har înaintea lui Dumnezeu cred mesajul biblic original.

Acum nu mai este vorba de a reforma ceva în creștinism per ansamblu, nici despre a corecta ceva în mișcarea penticostală, acum este important ca toți credincioșii biblici să trăiască o reașezare deplină și să fie înnoiți pe temelia originală. Răscumpărații care acum cred cu adevărat Cuvântul lui Dumnezeu nu rămân în confuzia babiloniană, ci sunt sfințiți în Cuvântul adevărului: „Sfinţeşte-i prin adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul” (Ioan 17:17).

Noi am ajuns în cea mai importantă perioadă de timp a planului de mântuire: revenirea făgăduită a lui Hristos este foarte aproape. De aceea, este imperios necesar să luăm mult mai în serios ceea ce a spus DOMNUL nostru: „Adevărat, adevărat îţi spun că, dacă un om nu se naşte din nou, nu poate vedea Împărăţia lui Dumnezeu” (Ioan 3:3). Acest lucru trebuie să-i fie clar fiecăruia: la răpire vor fi luați doar răscumpărații care au trăit în mod personal iertarea prin sângele Noului Legământ și au primit viața nouă, divină prin nașterea din nou. Apostolul Petru a descris trăirea mântuitoare a nașterii din nou astfel: „...fiindcă aţi fost născuţi din nou nu dintr-o sămânţă care poate putrezi, ci dintr-una care nu poate putrezi, prin Cuvântul lui Dumnezeu, care este viu şi care rămâne în veac” (1Pet. 1:23; Luca 8:11).
Revenirea Răscumpărătorului a fost una din temele principale în timpul apostolilor. Sunt multe versete în Biblie care tratează acest subiect. În 1Tes. 4:13-18, Pavel a descris în mod exact ce și cum se va întâmpla. La sfârșitul capitolului al cincilea, el a scris: „Dumnezeul păcii să vă sfinţească El însuşi pe deplin; şi duhul vostru, sufletul vostru şi trupul vostru să fie păzite întregi, fără prihană, la venirea DOMNULUI nostru Isus Hristos” (vers. 23).

DOMNUL și Răscumpărătorul nostru S-a referit la Sine și ca Mire și a vorbit de multe ori despre ospățul de nuntă. Cei ce aparțin Bisericii Mireasă primesc și acceptă Cuvântul pentru acest timp, ascultă strigătul: „Iată, vine Mirele!” (Mat. 25) și pot fi pregătiți pentru acea zi glorioasă. Este prezis în Mat. 25:10: „...cele ce erau gata au intrat cu el în odaia de nuntă şi s-a încuiat uşa”. În Apoc. 19:7, citim: „Să ne bucurăm, să ne înveselim şi să-I dăm slavă! Căci a venit nunta Mielului; soţia Lui s-a pregătit”.

DOMNUL a pregătit un loc pentru cei răscumpărați: „Nimic întinat nu va intra în ea, nimeni care trăieşte în spurcăciune şi în minciună; ci numai cei scrişi în Cartea Vieţii Mielului” (Apoc. 21:27).

Un glas răsună: Ascultați, popoare, toate: Mesajul divin merge acum mai departe ca ultima chemare înaintea revenirii lui Hristos. „Cum se împacă templul lui Dumnezeu cu idolii? Căci noi suntem templul Dumnezeului celui Viu, cum a zis Dumnezeu: «Eu voi locui şi voi umbla în mijlocul lor; Eu voi fi Dumnezeul lor, şi ei vor fi poporul Meu». De aceea: «Ieşiţi din mijlocul lor şi despărţiţi-vă de ei, zice DOMNUL; nu vă atingeţi de ce este necurat, şi vă voi primi. Eu vă voi fi Tată, şi voi Îmi veţi fi fii şi fiice, zice DOMNUL cel Atotputernic»” (2Cor. 6:16-18).

Acum este timpul chemării afară din toate rătăcirile, din toate tradițiile nebiblice. Acum este timpul pregătirii, este vremea să credem doar ceea ce spune Scriptura. Acum, toți credincioșii biblici trebuie să fie botezați prin scufundare în Numele DOMNULUI Isus Hristos, așa cum a fost la început. Niciun credincios nu ar trebui să respingă planul lui Dumnezeu de mântuire, așa cum au făcut cărturarii atunci (Luca 7:30).
Cu privire la slujba lui Ioan Botezătorul, DOMNUL nostru a întrebat mulțimile: „Ce aţi ieşit să vedeţi în pustiu? O trestie clătinată de vânt?” EL i-a întrebat iarăși: „Dacă nu, atunci ce aţi ieşit să vedeţi? Un om îmbrăcat în haine moi?...Un proroc?”. Isus a răspuns: „Da, vă spun, şi mai mult decât un proroc; căci el este acela despre care s-a scris: «Iată, trimit înaintea feţei Tale pe solul Meu care Îţi va pregăti calea înaintea Ta»” (Mat. 11:7-10). Toți prorocii au prorocit până la Ioan (vers. 13); de atunci încolo Împărăția lui Dumnezeu s-a propovăduit.

Ce ați ieșit să vedeți? Am vrut noi să vedem un predicator al prosperității, o personalitate charismatică de la televizor? Nu, și încă o dată, nu! Noi am recunoscut că după două mii de ani întreg planul lui Dumnezeu a fost predicat din nou prin William Branham, omul trimis de Dumnezeu (Fapte 20:27). Noi am ieșit ca să auzim mesajul original adus de un vas însărcinat de Dumnezeu, să auzim un om care în 28 februarie 1963, atunci când se afla pe muntele Sunset, la patruzeci de mile de Tucson, Arizona, SUA, a primit îndrumarea directă din norul de lumină supranatural de a vorbi în biserica lui locală din Jeffersonville despre cele șapte peceți din cartea Apocalipsei. El a făcut acest lucru între 17 și 24 martie 1963. Fotografia norului a fost publicată de Revista „Science” în 19 aprilie și de revista „Life” în 17 mai 1963. Nu numai cele șapte peceți, ci și toate tainele ascunse, fiecare învățătură – despre dumnezeire, botez, cina DOMNULUI etc. – totul ne-a fost vestit în forma originală, așa cum o învață Biblia. Chiar dacă prorocul a fost luat Acasă în decembrie 1965, mesajul ne-a rămas și a fost dus în întreaga lume.

Biserica lui Dumnezeu este încă o dată stâlpul și temelia adevărului, nu o casă religioasă plină de minciuni. În Biserica lui Isus Hristos nu se găsește nicio interpretare, nicio învățătură falsă. Prin ultimul mesaj, care este sută la sută în concordanță cu mesajul de la început, Biserica a fost zidită pe temelia originală. Adevăraților credincioși biblici le este făgăduită pecetea lui Dumnezeu ca o confirmare: „Şi voi, după ce aţi auzit Cuvântul adevărului (Evanghelia mântuirii voastre), aţi crezut în El şi aţi fost pecetluiţi cu Duhul Sfânt care fusese făgăduit” (Ef. 1:13). Dar înainte ca aceasta să poată avea loc, trebuie ca ei toți să iasă din confuzia multelor interpretări, căci Dumnezeu Își va pune pecetea doar pe Mireasa curată a Cuvântului.

De când am primit chemarea directă în 2 aprilie 1962, am predicat în toată lumea Cuvântul lui Dumnezeu, Evanghelia deplină, mesajul curat pentru acest timp și am distribuit hrana duhovnicească (Mat. 24:45-47). După ce a fost posibil să predic în Kuweit și în Bahrain în noiembrie 2017, acum sunt exact 165 de țări pe care le-am vizitat în călătoriile misionare lunare din ultimii 55 de ani. Am predicat în capitale cum ar fi Moscova, Beijing, Damasc și Cairo, precum și în multe alte orașe din toată lumea.

S-a ajuns la milioane de oameni din întreaga lume prin emisiunile televizate de 30 de minute care au fost transmise în limba engleză prin intermediul celor 56 posturi de televiziune, permițându-le astfel să audă despre întreg planul lui Dumnezeu. În unele țări predicile mele sunt transmise de posturile locale de televiziune. Adunările noastre de la Centrul Misionar din Krefeld, din primul sfârșit de săptămână al fiecărei luni, sunt ascultate și văzute de mii de oameni din toată lumea, fie în mod direct prin Internet, ori pe CD-uri sau DVD-uri pe care le trimitem gratuit. Dumnezeu a făcut posibil ca predicile ținute la Centrul Misionar din Krefeld în primul sfârșit de săptămână al fiecărei luni să fie traduse simultan în 15 limbi și ca mesajul care premerge a doua venire a lui Hristos să fie tradus apoi în toate limbile pământului.

Ceea ce face Dumnezeu acum nu are egal pe pământ. Astfel, Evanghelia veșnică este vestită tuturor neamurilor și limbilor ca ultim mesaj (Apoc. 14:6; Mat. 24:14). Toți adevărații credincioși biblici știu: timpul sfârșitul a sosit; venirea Lui este iminentă. Ei aud ceea ce spune bisericilor Duhul prin Cuvântul descoperit și se pregătesc pentru glorioasa zi a răpirii.

Eu pot mărturisi înaintea lui Dumnezeu, așa cum a spus Mica în cuvântul nostru de introducere, că am dat mai departe doar ceea ce DOMNUL ne-a lăsat scris în Cuvântul Său. DOMNUL spune: „Da, Eu vin curând!” și toți cei cu adevărat răscumpărați strigă cu putere, „Amin! Vino, Doamne Isuse!” (Apoc. 22:20).

Ierusalim – o piatră grea
Israel 1948 – 2018

Un glas răsună: Ascultați, popoare, toate: „În ziua aceea, voi face din Ierusalim o piatră grea pentru toate popoarele. Toţi cei ce o vor ridica, vor fi vătămaţi, şi toate neamurile pământului se vor strânge împotriva lui” (Zah. 12:3).

În 6 decembrie 2017, odată cu recunoașterea Ierusalimului ca oraș capitală a Israelului și cu promisiunea de a muta Ambasada Americană acolo, președintele Statelor Unite, Donald Trump a atins un subiect major de dispută. Doar câteva zile mai târziu, Adunarea Generală a ONU a emis o rezoluție prin care cere de urgență Statelor Unite să anuleze recunoașterea Ierusalimului ca oraș capitală a Israelului. Rezoluția a fost inițiată de Turcia și Yemen. Printre cele 128 de state care au votat în favoarea acestei rezoluții au fost Arabia Saudită, Egipt și Kuweit, la fel Germania, Franța și Marea Britanie

Toți politicienii și conducătorii ar trebui sa arunce o privire în istorie:

Chiar din vremea lor, Avraam și Isaac au mers pe muntele Moria ca să aducă lui Dumnezeu o jertfă personală (Gen. 22). Acesta este muntele Templului din Ierusalim. Ierusalimul este menționat în Biblie de 780 de ori.

David a cumpărat locul ariei, o parcelă situată pe muntele Moria, de la Ornan iebusitul și a plătit pe ea șase sute de sicli de aur (1Cr. 21:25). Apoi el a decis: „Aici să fie Casa Domnului Dumnezeu şi aici să fie altarul arderilor de tot pentru Israel” (1Cr. 22:1).

Acum trei mii de ani, David a domnit timp de treizeci și trei de ani la Ierusalim; fiul său, Solomon, a stăpânit la Ierusalim timp de patruzeci de ani. Solomon a zidit acolo Templul din porunca directă a lui Dumnezeu. Obiectivul principal era chivotul legământului, în care se găsea Cuvântul lui Dumnezeu: „Am rânduit un loc pentru chivot, unde este legământul Domnului, legământul pe care l-a făcut El cu părinţii noştri, când i-a scos din ţara Egiptului” (1Împ. 8:21). Conform 1 Împ. 8, slava supranaturală a umplut în mod vizibil Templul construit. A fost decizia lui Dumnezeu de a face Ierusalimul capitala Israelului. Nu există astăzi nicio capitală în lume care să fie la fel de veche ca Ierusalimul.

Din vremea lui Avraam, Isaac și Iacov, israeliții au fost un popor deosebit, moștenirea DOMNULUI Dumnezeu. Pentru acest timp, lor le-a fost dată următoarea făgăduință: „Căci vă voi scoate dintre neamuri, vă voi strânge din toate ţările şi vă voi aduce iarăşi în ţara voastră” (Ez. 36:24).

„Căci DOMNUL va avea milă de Iacov, va alege iarăşi pe Israel şi-i va aduce iarăşi la odihnă în ţara lor; străinii se vor alipi de ei şi se vor uni cu casa lui Iacov” (Isa. 14:1).

„De aceea, aşa vorbeşte DOMNUL Dumnezeu: „Acum voi aduce înapoi pe prinşii de război ai lui Iacov, voi avea milă de toată casa lui Israel ...Când îi voi aduce înapoi dintre popoare şi îi voi strânge din ţara vrăjmaşilor lor, voi fi sfinţit de ei înaintea multor neamuri” (Ez. 39:25+27).

În Luca 21:24, DOMNUL a spus: „...şi Ierusalimul va fi călcat în picioare de Neamuri, până se vor împlini vremurile Neamurilor”.

Isaia a prorocit: „Se va întâmpla în scurgerea vremurilor că muntele Casei DOMNULUI va fi întemeiat ca cel mai înalt munte; se va înălţa deasupra dealurilor, şi toate neamurile se vor îngrămădi spre el. Popoarele se vor duce cu grămada la el şi vor zice: «Veniţi să ne suim la muntele DOMNULUI, la Casa Dumnezeului lui Iacov, ca să ne înveţe căile Lui, şi să umblăm pe cărările Lui». Căci din Sion va ieşi Legea, şi din Ierusalim, cuvântul DOMNULUI” (Isa. 2:2-3).

„DOMNUL va lua în stăpânire pe Iuda, ca partea Lui de moştenire în pământul sfânt, şi va alege iarăşi Ierusalimul” (Zah. 2:12). Amin.

„Bucuraţi-vă împreună cu Ierusalimul şi înveseliţi-vă cu el, toţi cei ce-l iubiţi; împărţiţi şi bucuria cu el, acum, toţi cei ce l-aţi plâns...” (Isa. 66:10).

La începutul Împărăției de o mie de ani, DOMNUL Dumnezeu va pune picioarele pe muntele Măslinilor: „Picioarele Lui vor sta în ziua aceea pe Muntele Măslinilor, care este în faţa Ierusalimului, spre răsărit...” (Zah. 14:4). Atunci cei douăzeci și patru de bătrâni se vor închina lui Dumnezeu cu cuvintele: „Îţi mulţumim, DOAMNE Dumnezeule atotputernice care eşti şi care erai şi care vii, că ai pus mâna pe puterea Ta cea mare şi ai început să împărăţeşti” (Apoc. 11:17).

În decembrie 1917, spre sfârșitul Primului Război Mondial, generalul Allenby a ocupat orașul Ierusalim, care fusese sub stăpânire otomană timp de patru sute de ani. De atunci, întreaga regiune – cunoscută ca Transiordania – a intrat sub administrare britanică până în anul 1948. Nu a existat niciodată vreun stat palestinian.

În 14 mai 1948, Ben-Gurion a proclamat Statul Israel. Până în anul 1979, toate grupurile etnice au trăit acolo împreună în pace. Doar atunci când Ayatolahul Khomeini l-a detronat pe Șahul Persiei, care era un prieten al Israelului, a început noul stăpânitor să declare ostilitatea Iranului față de Israel. Până la izbucnirea celei de a doua Intifade în anul 2000, noi puteam călători în Fâșia Gaza cu grupul nostru de turiști. Din nefericire, acest lucru nu mai este posibil acum.

În anul 1980, Parlamentul israelian a adoptat „Legea de bază privind capitala Ierusalim” în care se proclamă Ierusalimul ca fiind capitala veșnică și indivizibilă a Israelului.

În 2 ianuarie 2018, Knesset-ul a modificat vechiul acord din 1980 și a aprobat actul normativ numit Ierusalimul Unit. În el se declară că orice decizie privitoare la statutul Ierusalimului poate fi luată doar cu votul unei majorități de două treimi dintre deputații Knesset-ului.

A început o nouă eră: Ierusalimul a devenit acum în mod clar o piatră grea. După declarația lui Donald Trump, Prim-ministrul israelian Benjamin Netanyahu a făcut o vizită în 11 decembrie 2017 la sediul Uniunii Europene din Bruxelles. Acolo el a dat o scurtă declarație și a fost umilit și primit cu dispreț. În numele Uniunii Europene, Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru Afaceri Externe și Politică de Securitate, Federica Mogherini cere o retragere a Declarației Trump. În mod evident, puterea mondială „Statele Unite ale Americii” trebuie să fie înlocuită cu „Statele Unite ale Europei”. Acestea sunt aspirațiile în cadrul UE - al cărei certificat de naștere este „Tratatul de la Roma”- și care trebuie împlinite până în 2025. Conform profeției biblice, aceasta va fi cea de a patra mare împărăție, ultima putere mondială, așa cum a fost văzută dinainte de către prorocul Daniel.

În luna mai 2018 vor fi șaptezeci de ani de la înființarea Statului Israel. La vremea câștigării statalității sale, Israelul avea 850.000 de locuitori, iar după numai zece ani numărul lor s-a dublat. În anul 1990, populația era de 4.500.000. Astăzi este de aproximativ 8,7 milioane.

Procesul de pace își va urma cursul astfel încât să se împlinească următoarele: „Când vor zice: «Pace şi linişte!», atunci o prăpădenie neaşteptată va veni peste ei, ca durerile naşterii peste femeia însărcinată; şi nu va fi chip de scăpare” (1Tes. 5:3).

Dar și ceea ce a prorocit prorocul Ioel se va petrece: „Căci iată că în zilele acelea şi în vremurile acelea, când voi aduce înapoi pe prinşii de război ai lui Iuda şi ai Ierusalimului, voi strânge pe toate neamurile şi le voi coborî în valea lui Iosafat. Acolo, Mă voi judeca cu ele pentru poporul Meu, pentru Israel, moştenirea Mea, pe care l-au risipit printre neamuri, împărţind între ele ţara Mea” (Ioel 3:1-2).

Noi trăim în mijlocul împlinirii prorociei biblice referitoare la timpul de sfârșit. Este mare păcat că miniștrii de externe din UE și mulți dintre șefii de stat nu respectă decizia lui Dumnezeu.

De la începutul anului 2018 noi avem mari așteptări și ne încredem că DOMNUL cel credincios Își va încheia lucrarea de răscumpărare cu Biserica dintre neamuri și ne va răpi, așa cum este scris: „Apoi, noi cei vii, care vom fi rămas, vom fi răpiţi toţi împreună cu ei în nori, ca să întâmpinăm pe Domnul în văzduh; şi astfel vom fi totdeauna cu Domnul” (1Tes. 4:17). Nimeni nu știe cu exactitate când se va întâmpla, așa că noi trebuie să fim gata în orice vreme. După aceea, El va încheia lucrarea Lui cu Israelul prin slujba celor doi proroci (Apoc. 11) și va începe Împărăția Sa de o mie de ani. Amin.

„Îngerul al şaptelea a sunat din trâmbiţă. Şi în cer s-au auzit glasuri puternice, care ziceau: «Împărăţia lumii a trecut în mâinile Domnului nostru şi ale Hristosului Său. Şi El va împărăţi în vecii vecilor»” (Apoc. 11:15).

Din însărcinarea Lui,￼

￼

Această fotografie prezintă adunarea deosebită de sâmbătă, 16 septembrie 2017, din Constanța, România, oraș la Marea Neagră.

Nu doar credincioși au luat parte la aceasta, ci și oameni care au ascultat pentru prima dată o predică. Printre cei peste o sută de oameni care au venit în față pentru rugăciune, a fost un ziarist musulman și un bărbat din Biserica Ortodoxă. Amândoi L-au primit pe Isus Hristos ca Mântuitorul lor și au fost botezați aproape de Marea Neagră două săptămâni mai târziu, împreună cu alți oameni întorși la Dumnezeu. Îi mulțumim credinciosului DOMN pentru aceasta.

￼

Dacă sunteți interesați să primiți literatura noastră,
puteți scrie la adresa de mai jos:
Mission Center
P.O. Box 100707
47707 Krefeld
Germany

De asemenea, puteți urmări pe Internet întâlnirile noastre
lunare din primul sfârșit de săptămână al fiecărei luni:
Sâmbătă seara, la ora 20:15 (ora României)
Duminică dimineața la ora 10:45(ora României).
Predicile pot fi ascultate în cincisprezece limbi.
Să aveți parte de ceea ce face Dumnezeu în prezent conform planului Său de mântuire!

Homepage: http://www.freie-volksmission.de
E-mail: volksmission@gmx.de
© de autorul şi editorul E. Frank