CUVÂNT ÎNAINTE

În această broşură am încercat să redau cu ajutorul Vechiului şi Noului Testament o prezentare scurtă despre Dumnezeu şi planul Său cu omenirea. Cu această ocazie trebuie să intru mai detaliat în tema Dumnezeirii. Din păcate, la fiecare temă au putut fi amintite numai câteva texte biblice. Cu ajutorul acestora, cititorul are posibilitatea să cerceteze în continuare Sfânta Scriptură, până când i se va dărui, prin Duhul, adevărul şi claritatea necesară.

Majoritatea evreilor n-a recunoscut planul de mântuire al lui Dumnezeu, stabilit în Cuvântul profetic. La fel şi creştinătatea a pierdut în general cunoştinţa despre acesta. Atunci când creştinismul a devenit o religie recunoscută, din secolul al treilea, a avut loc o depărtare de temelia pusă de apostolii care fuseseră evrei. De fapt creştinii îi învinuiau pe iudei că L-ar fi ucis pe Mesia, Răscumpărătorul lor, fără a-şi da seama că lucrul acesta era o parte din planul lui Dumnezeu. Evreii la rândul lor se opuneau creştinării forţate. Prin despărţirea creştinilor de iudei, cei dintâi s-au distanţat totodată de Vechiul Testament şi au părăsit astfel temelia propriu-zisă a credinţei, aşezată de proroci. Cunoştinţa că Noul Testament nu poate fi înţeles fără Vechiul Testament, şi nici despărţit de acesta, se pierduse. Astfel s-a ajuns la o teologie fără fundament, dezlipită de Cuvântul lui Dumnezeu, cu care mai avem de-a face şi astăzi în confesiunile creştine din întreaga lume.

Aceasta nu se mai poate accepta în continuare. Orice căutător sincer al adevărului are dreptul să afle ce spune Dumnezeu în Cuvântul Său. Domnul Isus s-a referit în toate învăţăturile şi lucrările Sale la Vechiul Testament, deschizând ucenicilor Săi mintea pentru Scripturi. La fel şi apostolii, s-au referit exclusiv la Vechiul Testament. Ca să-L înţelegem pe Dumnezeu şi planul Său, trebuie să trecem peste podul profeţiei de la Vechiul la Noul Testament.

Cine scrie despre Dumnezeu atinge într-adevăr un „punct fierbinte”, căci este cunoscut în general cât de diferit este înţeles şi prezentat Dumnezeu. Unii cred că Dumnezeu este o singură persoană, alţii cred că ar fi două, iar alţii că El ar consta din trei persoane. Despre toate celelalte închipuiri în legătură cu El, nu vrem să discutăm aici. Imaginile pe care le vom prezenta ne arată clar cât de omeneşti sunt părerile despre Dumnezeu.

Pe vremea prorocilor şi apostolilor, nu au existat ipoteze despre Dumnezeu. Este o foarte mare deosebire între descoperire şi o ipoteză (o teorie). Abia atunci când a fost părăsit fundamentul biblic dându-se prioritate gândurilor omeneşti, s-a pierdut călăuzirea Duhului Sfânt. Piatra de poticnire a fost şi mai este şi astăzi HRISTOS. Unitarienii cred într-un singur Dumnezeu, dar resping Dumnezeirea lui Isus Hristos. De partea opusă este învăţătura trinităţii care-L vede pe Dumnezeu în trei persoane. Din păcate după Reformă, personalităţile cunoscute ale acesteia nu au intrat adânc în această temă. Până în timpul nostru, fiecare confesiune a preluat închipuirile tradiţionale dar nebiblice. Cât de importantă a devenit cunoştinţa unora despre Dumnezeu, se vede prin cât de mult o apără fiecare.

Pentru o înţelegere mai bună a sensului original, am folosit de câteva ori cuvintele ebraice ELOHIM, YAHWEH şi YAHSHUA. Numele au exprimat întotdeauna înţelesul. Desigur, claritatea nu vine din ebraică sau greacă, ci numai prin Duhul care i-a inspirat pe proroci şi pe apostoli. Numai aşa vom putea să vedem şi noi ceea ce au văzut ei, vom auzi ce au auzit ei, şi vom putea să înţelegem cum au înţeles ei.

Fiecare poate să avertizeze: „Cercetaţi duhurile!” şi să se refere la alţii. Însă toţi trebuie s-o ia în considerare personal. Trebuie dată tuturor posibilitatea de a compara învăţăturile moştenite, tradiţionale, cu Cuvântul. Fără ca vestitorii şi ascultătorii să-şi dea seama, sunt predicate tâlcuiri despre Cuvântul lui Dumnezeu, dar nu Cuvântul original. Bărbaţii trimişi şi însărcinaţi de Dumnezeu ne-au adus Cuvântul; teologii sunt răspunzători de toate tâlcuirile existente.

În nici un caz nu vrem să jignim pe cineva prin prezentarea aceasta. Este vorba despre mai mult, şi anume de a sluji Bisericii Dumnezeului celui viu. Dorinţa mea este să slujesc şi să fiu de ajutor Bisericii Dumnezeului celui viu.

Fie ca toţi cititorii să fie binecuvântaţi din belşug.

Krefeld, aprilie 1986 Autorul

Imaginea de mai sus încearcă să reprezinte pe Tatăl cu sceptrul, pe Fiul￼ cu crucea şi pe Duhul Sfânt ca un porumbel care zboară deasupra celor doi.

Ce vedeţi în aceste imagini? Un Dumnezeu sau trei dumnezei?

Cele trei persoane de mai jos închipuie un Dumnezeu. Cum se poate acest lucru?￼￼

Dumnezeu nu poate fi prezentat sau
explicat nici într-un mod matematic.

O prezentare a trinităţii hinduse:￼

Brahma, creatorul – Vishnu, întreţinătorul – Mahesh, distrugătorul.

Unii ar putea fi surprinşi să vadă străvechea reprezentare a trinităţii hinduse. Închipuirile omeneşti despre Dumnezeu sunt foarte vechi: încep cu Nimrod şi Babilon, fiind preluate în mod inexplicabil şi de aşa-zisul creştinism, într-o formă modificată. Cine va recunoaşte ce se ascunde în spatele acestei învăţături, acela va înţelege că este foarte necesară o clarificare atotcuprinzătoare cu ajutorul Sfintei Scripturi.

DUMNEZEIREA

Religia iudaică şi cea creştină, precum şi islamul, sunt numite monoteiste. Aceasta înseamnă că ei cred în existenţa unui singur Dumnezeu. Totuşi ei au ajuns la cunoştinţe diferite despre Dumnezeu; învăţăturile şi aşteptările lor se află într-o contradicţie evidentă.

Cum s-a putut ajunge la această evoluţie diferită, dacă punctul de plecare a fost acelaşi? Nu s-a exprimat Dumnezeu suficient de clar? Iudaismul, ca purtător al mărturiei Sale, nu a recunoscut propria Sa descoperire? Au înţeles-o creştinii greşit, iar mahomedanii au respins-o în totalitate? Dumnezeu a depus o mărturie proprie completă. Trebuie însă să deosebim cu claritate între mărturia Sa, care se află în Scriptură şi care a fost dată în deplină concordanţă prin toţi prorocii Săi, şi între ceea ce au făcut învăţaţii din aceasta. Pentru un credincios autentic este valabil numai ceea ce a spus Dumnezeu în Cuvântul Său. Ceea ce spun oamenii despre El şi Cuvântul Său este fără valoare, dar aceasta a fost cauza care a dat naştere la aceste religii şi confesiuni diferite. Domnul vrea să ni se prezinte aşa cum este El, nu cum Îl formulăm noi.

În proorocul Isaia este scris: „Voi sunteţi martorii Mei—, zice Domnul, — şi Robul Meu pe care l-am ales, ca să ştiţi, ca să Mă credeţi şi să înţelegeţi ca Eu sunt: înainte de Mine n-a fost făcut NICI UN DUMNEZEU, şi după Mine nu va fi. EU, Eu sunt DOMNUL, şi afară de Mine nu este NICI UN MÂNTUITOR!” (cap. 43.10-11). Un martor adevărat trebuie să fi văzut şi auzit ceva; el trebuie să fi fost de faţă când a avut loc lucrarea despre care vrea să mărturisească. Cuvântul a venit la proroci; Dumnezeu i-a folosit pentru a depune mărturie despre ceea ce au văzut, auzit şi trăit. Poporul Israel este numit în colectiv „robi” şi „martori”. Ei au fost aleşi prin Avraam, Isaac şi Iacov ca să poarte mărturia proprie a lui Dumnezeu. Sarcina Bisericii este de a mărturisi despre descoperirea proprie a lui Dumnezeu, care este împlinirea celei mai mari taine cunoscute vreodată.

Despre Ioan Botezătorul este scris: „A venit un om trimis de Dumnezeu, numele lui era Ioan. El a venit ca martor, ca să mărturisească despre Lumină, pentru ca toţi să creadă prin el. Nu era el Lumina, ci el a venit să mărturisească despre Lumină.” (Ioan 1.6-8). Martorul cel mai de încredere a fost însuşi Domnul, care a spus: „Cel ce vine din cer este mai presus de toţi; cel ce este de pe pământ, este pământesc şi vorbeşte ca de pe pământ. Cel ce vine din cer, este mai presus de toţi. El mărturiseşte ce a văzut şi a auzit, şi totuşi nimeni nu primeşte mărturia Lui. Cine primeşte mărturia Lui adevereşte prin aceasta că Dumnezeu spune adevărul.” (Ioan 3.31-33) Pavel scrie: „Dumnezeu să fie găsit adevărat şi toţi oamenii să fie găsiţi mincinoşi…” (Rom. 3.4)

Aproape aceleaşi cuvinte ca în Isaia 43 au fost adresate apostolilor, care au fost de asemenea martori oculari la tot ce s-a întâmplat cu Mesia: „… şi-Mi veţi fi martori în Ierusalim, în toată Iudeea, în Samaria, şi până la marginile pământului.” (Fapte 1.8b). Apostolii au confirmat individual aceste fapte. Ioan scrie: „Ce era de la început, ce am auzit, ce am văzut cu ochii noştri, ce am privit şi am pipăit cu mâinile noastre cu privire la Cuvântul vieţii, pentru că viaţa a fost arătată şi noi am văzut-o şi mărturisim despre ea, …aceea vă vestim şi vouă ca şi voi să aveţi părtăşie cu noi.” (1 Ioan 1.1-3). Petru spunea: „În adevăr, v-am făcut cunoscut puterea şi venirea Domnului nostru Isus Hristos, nu întemeindu-ne pe nişte basme meşteşugit alcătuite, ci ca unii care am văzut noi înşine cu ochii noştri mărirea Lui.” (2Pt 1.16).

Armonia dintre Vechiul şi Noul Testament şi concordanţa deplină a prorocilor şi apostolilor trebuie să-l copleşească pe fiecare. Întotdeauna vorbeşte şi lucrează acelaşi Dumnezeu. Ioan scrie: „…care a mărturisit despre Cuvântul lui Dumnezeu şi despre mărturia lui Isus Hristos şi a spus tot ce a văzut.” (Apoc. 1.2). La proroci şi apostoli nu exista formularea: „Eu sunt de părere… Eu mă gândesc… Eu cred…” sau „S-ar putea să fie aşa…” În cuvintele şi mărturiile lor se află o siguranţă absolută, pentru că ei au văzut, au auzit şi au trăit.

În prezentarea aceasta nu ne vom ocupa cu ceea ce au spus, au scris şi au tâlcuit mulţi învăţaţi şi teologi. Vom rămâne numai la Sfânta Scriptură, care este singura unitate de măsură valabilă. Afirmaţia că nimeni nu poate înţelege tainele adânci ale Bibliei, este adevărată. Ce este scris în 1 Corinteni 2.14 rămâne valabil până la sfârşit: „Dar omul firesc nu primeşte lucrurile Duhului lui Dumnezeu, căci pentru el sunt o nebunie şi nici nu le poate înţelege, pentru că trebuiesc judecate duhovniceşte.” Pavel mai scrie şi despre lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit, şi la inima omului nu s-au suit, etc. „Nouă însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său. Căci Duhul cercetează totul, chiar şi lucrurile adânci ale lui Dumnezeu.” (1Cor 2.10) Prin Cuvântul lui Dumnezeu ajungem să cunoaştem tainele ascunse dar şi înţelepciunea descoperită a Celui Atotputernic. (1Cor 2.7)

Pe adevăraţii credincioşi, Duhul îi călăuzeşte în tot adevărul Cuvântului, conform Ioan 16.13: „Când va veni Mângâietorul, Duhul adevărului, are să vă călăuzească în tot adevărul.” Mai este valabil cuvântul: „Căci toţi cei ce sunt călăuziţi de Duhul lui Dumnezeu sunt fii ai lui Dumnezeu.” (Rom. 8.14). Duhul omenesc nu are acces în această sferă supranaturală.

Din veşnicii Dumnezeu a fost în fiinţa Sa Duh (Ioan 4.24). El a fost ascuns în plinătatea Sa, până când a ieşit afară. În 1 Timotei 6.16 citim despre EL: „Singurul care are nemurirea, care locuieşte într-o lumină de care nu poţi să te apropii, pe care nici un om nu L-a văzut, nici nu-L poate vedea.” Veşnicia nu a început niciodată şi de aceea nici nu poate avea sfârşit. Când Dumnezeu a păşit afară din veşnicie, atunci a început timpul. Biblia defineşte momentul acela ca fiind „la început”. La început, Dumnezeu a ieşit din plinătatea Sa invizibilă descoperindu-se vizibil într-un trup duhovnicesc (o teofanie).

În Geneza 1.1 scrie: „La început Dumnezeu a făcut cerurile şi pământul.” „Începutul” acela nu era veşnicia nesfârşită, ci arată momentul de început al timpului, când Dumnezeu a început să-Şi împlinească măreţul Său plan. Ioan scrie despre momentul în care Dumnezeu a început să lucreze: „La început era Cuvântul, şi Cuvântul era cu Dumnezeu, şi Cuvântul era Dumnezeu.” La început Dumnezeu a făcut cerurile şi tot ce cuprind ele, apoi pământul şi marea şi tot ce este în ea. Mai întâi această planetă numită pământ a fost pustie şi goală: nu exista lumină, nici viaţă, întunericul era peste adâncul mare de ape. Apoi Dumnezeu a spus: „Să fie lumină!” – Şi a fost lumină.” Totul a luat fiinţă prin puterea Cuvântului Său vorbit, pentru că Cuvântul Său are putere creatoare (Evrei 11.3). Creaţiunea maiestuoasă a universului depune o mărturie puternică despre Creatorul plin de măreţie.

Nimeni nu ar trebui să încerce să-L cuprindă pe Dumnezeu cu mintea sau să-L explice prin formulări teologice. EL este deasupra oricărei cunoştinţe, în fond mai sublim decât orice am putea noi înţelege. Este scris: „Iată că cerurile şi cerurile cerurilor nu pot să Te cuprindă” (1 Împ. 8.27). În Isaia 66.1 citim: „Aşa vorbeşte Domnul: „Cerul este scaunul Meu de domnie, şi pământul este aşternutul picioarelor Mele!”” Cel Atotputernic umple universul. El este fără de sfârşit şi este prezent pretutindeni. EL nu a rămas un Dumnezeu necunoscut, fără nume, ascuns, ci de la început S-a făcut de cunoscut oamenilor în multe feluri.

UN DUMNEZEU – MULTE NUME

În Vechiul Testament întâlnim mai întâi cuvântul ebraic Elohim, care a fost tradus în Biblia noastră cu „Dumnezeu”. Elohim este un cuvânt la plural, deoarece conţine diferite însuşiri în care s-a descoperit Dumnezeu: Creator, Salvator, Mântuitor, etc. El, Elah sau Elohim sunt denumiri pentru DUMNEZEU. Numele compuse alcătuiesc plinătatea lui Dumnezeu. În Geneza 14.18 Dumnezeu s-a descoperit ca El Elyon, aceasta înseamnă „Dumnezeul Prea Înalt”. Lui Avraam, Domnul Dumnezeu i s-a prezentat ca „El Shadai”, care înseamnă Dumnezeu Atotputernic (Gen. 17. 1). Prin aceasta Dumnezeu este descris ca fiind Cel ce se îngrijeşte, ne întăreşte, Dumnezeul atotsuficient. În cartea lui Iov stă scris acest cuvânt de peste treizeci de ori. În Geneza 21.33 este scris în ebraică cuvântul „El Olam”, ceea ce înseamnă „Dumnezeul veşnic”, şi în Isaia 9.6 „El Gibbor”, „Dumnezeul puternic”.

Această ultimă denumire este de o importanţă deosebită pentru că se referă la Mântuitorul făgăduit şi ne aduce o dovadă de necontestat pentru Dumnezeirea Sa: „Căci un Copil ni s-a născut, un Fiu ni s-a dat şi domnia va fi pe umărul Lui: îl vor numi: Minunat, Sfetnic, Dumnezeu tare (evreieşte: El Gibbor), Părintele veşniciilor, Domnul păcii.” După cum vom vedea, mărturia unitară a lui Dumnezeu şi a prorocilor Săi, este că El Însuşi urma să vină ca Emanuel, ceea ce înseamnă: „Dumnezeu este cu noi” (Isa. 7.14; Mat. 1.22-23).

În legătură cu Elohim este folosit şi cuvântul Yahweh (evreieşte: YHWH). Yahweh înseamnă „Cel veşnic ce există prin Sine însuşi” şi este redat în Biblia noastră cu „Domnul”.

În Geneza 1 găsim numai denumirea Elohim. Acolo se relatează că Dumnezeu l-a creat pe om după chipul Său, adică într-un trup duhovnicesc. În Geneza 2.5 întâlnim pentru prima dată combinaţia celor două cuvinte „Elohim Yahweh” – „Domnul Dumnezeu”. Aceasta este scrisă în legătură cu omul creat din ţărâna pământului şi devenit trup de carne. Dar abia în timpul lui Moise, când Dumnezeu a devenit într-adevăr Mântuitor, El Şi-a făcut de cunoscut Numele acesta (YAHWEH) şi a descoperit astfel însemnătatea lui: „Dumnezeu a mai vorbit lui Moise şi a zis: „EU sunt Yahweh (Domnul). EU M-am arătat Iui Avraam, lui Isaac şi lui Iacov, ca El Shaddai (Cel Atotputernic), dar n-am fost cunoscut de ei sub Numele Meu ca Elohim-Yahweh (Domnul).”” (Exod 6.2-3). Prorocul Moise ştia că Yahweh era arătarea vizibilă a lui Elohim, iar atunci când a scris primele cinci cărţi ale Bibliei, adică Tora, el a ales întotdeauna denumirea corectă pentru Dumnezeu. Poporul Israel urma să fie mântuit, conform făgăduinţei (Gen. 15.13-16), pe care o dăduse Dumnezeu lui Avraam. Istorisirea eliberării lor se poate citi în Exod 6.13. De aceea este scris numele Yahweh în legătură cu eliberarea lui Israel, pentru că sub acest Nume s-a descoperit Dumnezeu lui Moise, care urma să conducă ieşirea sub călăuzirea lui Dumnezeu. Yahweh a devenit Numele de Legământ al Domnului Dumnezeu în Vechiul Testament. În acest Nume trebuia să fie binecuvântat Israel (Num. 6.22-27).

CELE ŞAPTE NUME COMPUSE

În acelaşi mod cum este folosit Elohim într-un anumit context, tot aşa se întâmplă şi cu Numele Yahweh: Yahweh-Jireh – „Domnul va purta de grijă” (Gen. 22.7-14); Yahweh-Rapha – „Domnul vindecă” (Exod 15.26); Yahweh-Nisi – „Domnul steagul meu” (Exod 17.15); Yahweh-Shalom – „Domnul păcii” (Jud. 6.24); Yahweh-Zidkenu – „Domnul neprihănirea noastră” (Ier. 23.6); Yahweh-Shammah – „Domnul este aici” (Ez. 48.35); Yahweh-Sabaoth – „Domnul oştirilor” (1 Sam. 1.3). Numele acelea exprimă toate calităţile Sale.

Evreii folosesc în rugăciunile lor adresarea „Adonai” şi „Elohim”, pentru că nu doresc să pronunţe Numele, cum spune textul din Amos 6.10: „Tăcere! Căci nu trebuie să pomenim acum Numele Domnului!” „Adonai” înseamnă „Domn şi Stăpân”. Această denumire a fost folosită în Noul Testament de repetate ori referitor la Hristos, de exemplu în Ioan 13.13; Luca 6.46, etc. Cu cuvântul Adonai nu există nici o combinaţie de nume, cum se întâmplă cu numele Elohim şi Yahweh. În Exod 4.10 este scris: „Moise a zis lui Yahweh: „Ah, Adonai, eu nu sunt un om cu vorbirea uşoară.”” Moise era conştient de faptul că Dumnezeu ÎI rânduise pentru o anumită slujbă, de aceea s-a adresat Domnului cu „Adonai”. Aceasta defineşte relaţia dintre Domnul, care porunceşte, şi acela care execută poruncile şi însărcinările Sale, ca rob.

Nu Yahweh S-a descoperit ca Elohim, ci Elohim S-a făcut de cunoscut ca Yahweh. În veşnicie era numai Elohim. Apoi El s-a arătat ca Yahweh. Astfel a lucrat, a umblat şi a vorbit Dumnezeu în toată perioada Vechiului Testament. Dumnezeul Atotputernic ne întâlneşte ca Domn – două Nume, două descoperiri dar întotdeauna Una şi aceeaşi Persoană. Aceasta este de mare importanţă pentru descoperirea Sa proprie în Noul Testament. Fiul nu S-a descoperit ca Tată, ci Tatăl S-a arătat în Fiul. Aceasta este descoperirea lui Dumnezeu. Nu a existat nici un proroc sau apostol care să fi crezut că Dumnezeu este alcătuit din mai multe persoane. Dimpotrivă: sublinierea a constat în faptul că există numai un singur Dumnezeu. Prin Moise, Domnul a mărturisit despre Sine: „Ascultă Israele! Domnul Dumnezeul nostru este singurul Domn. Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta şi cu tot sufletul tău şi cu toată puterea ta.” (Deut. 6.4-5) Acest lucru trebuie să rămână veşnic valabil, pentru că a fost spus chiar de către Cel veşnic.

Cuvintele din Deuteronom 4.35-39 sunt la fel o mărturie clară: „Numai tu ai fost martor la aceste lucruri ca să cunoşti că numai Domnul este Dumnezeu şi că nu este alt Dumnezeu afară de EL. Din cer te-a făcut să auzi glasul Lui, ca să te înveţe şi pe pământ te-a făcut să vezi focul Lui cel mare şi ai auzit cuvintele Lui din mijlocul focului… Să ştii dar în ziua aceasta şi puneţi în inimă că numai Domnul este Dumnezeu, sus în cer şi jos pe pământ şi că NU ESTE ALT DUMNEZEU AFARĂ DE EL.” Există un singur Dumnezeu, dar El se poate descoperi pe pământ, şi în acelaşi timp poate să fie şi în cer; glasul Lui poate răsuna de sus, El fiind în acelaşi timp şi pe muntele Sinai. În Neemia 9.13 citim: „Te-ai pogorât pe muntele Sinai: le-ai vorbit din înălţimea cerurilor şi le-ai dat porunci drepte, legi adevărate, învăţături şi orânduiri minunate.” Aceste texte se referă la evenimentul primirii Legii de către poporul Israel. Domnul a coborât pe munte în focul supranatural dar le-a vorbit cu glas puternic din cer. Poporul devenise martor la evenimentul acela şi s-a speriat: „Tot poporul auzea tunetele şi sunetul trâmbiţei şi vedea flăcările muntelui, care fumega. La priveliştea aceasta, poporul tremura, şi stătea în depărtare. Ei au zis lui Moise: „Vorbeşte-ne tu însuţi, şi te vom asculta dar să nu ne mai vorbească Dumnezeu, ca să nu murim.”” (Exod 20.18-19).

ÎNGERUL DOMNULUI

Moise ne relatează că Îngerul Domnului i s-a arătat într-o flacără de foc pe care a văzut-o în mijlocul unui rug (Exod 3.2-6). În versetul 4 citim: „Domnul (Yahweh) a văzut că el se întoarce să vadă; şi Dumnezeu (Elohim) l-a chemat din mijlocul rugului, şi a zis: „Moise! Moise!” El a răspuns: Iată-mă!” Dumnezeu a zis: „Nu te apropia de locul acesta: scoate-ţi încălţămintea din picioare, căci locul pe care calci este un pământ sfânt.” Şi a adăugat: „EU sunt Dumnezeul tatălui tău, Dumnezeul lui Avraam, Dumnezeul lui Isaac şi Dumnezeu lui Iacov.” Moise şi-a ascuns faţa, căci se temea să privească pe Dumnezeu.”

Ciudat, dar în relatarea aceasta este vorba despre „Dumnezeu” precum şi despre „Domnul” şi despre „Îngerul Domnului”. Cine a fost acolo? Cu siguranţă că nu este vorba despre trei persoane, ci despre trei denumiri diferite pentru una şi aceeaşi persoană. „Îngerul Domnului” este descoperirea vizibilă a lui Dumnezeu în chip de înger. Aşa umbla El ca YAHWEH în grădina Eden şi vorbea cu Adam şi Eva; astfel s-a întâlnit El cu Avraam în Geneza 18 când l-a vizitat însoţit de doi îngeri. Acolo se spune: „Domnul i S-a arătat la stejarii lui Mamre, pe când Avraam şedea la uşa cortului în timpul zădufului zilei.” Avraam a cerut chiar ca picioarele vizitatorilor cereşti să fie spălate şi le-a pregătit o masă. Cei doi îngeri, care aveau la fel chip de bărbaţi, s-au îndreptat spre Sodoma (cap. 19.1). Ei semănau atât de mult cu oamenii, încât acei posedaţi de demoni (homosexualii) din Sodoma, au încercat să pună mâna pe ei. Domnul a rămas la Avraam şi a avut o discuţie mai lungă cu el. Chipul de înger în care S-a arătat Domnul era un chip omenesc. Dumnezeu l-a făcut pe om după chipul Său.

În Exod 33.11 citim: „Domnul vorbea cu Moise faţă în faţă, cum vorbeşte un om cu prietenul lui.” Moise şi-a exprimat o rugăminte deosebită: „Acum, dacă am căpătat trecere înaintea Ta, arată-Mi căile Tale: atunci Te voi cunoaşte, şi voi avea trecere înaintea Ta. Şi gândeşte-Te că neamul acesta este poporul Tău.” Domnul a răspuns: „Voi merge Eu însumi cu tine, şi îţi voi da odihnă.” Moise i-a zis: „Dacă nu mergi Tu însuţi cu noi, nu ne lăsa să plecăm de aici.” (Exod 33.13-15). Sigur că Moise nu s-a îndoit de făgăduinţa dată de Domnul, dar a dorit să-i fie reconfirmată, pentru că în Exod 23.20-21 Domnul l-a asigurat cu următoarele cuvinte: „Iată, Eu trimit un înger înaintea ta, ca să te ocrotească pe drum, şi să te ducă în locul, pe care l-am pregătit. Fii cu ochii în patru înaintea Lui, şi ascultă glasul Lui: să nu te împotriveşti Lui, pentru că nu vă va ierta păcatele, căci Numele Meu este în El.” Îngerul acesta era descoperirea personală a Domnului. Există şi alte versete care vorbesc despre un asemenea chip vizibil.

În Isaia 63.9 scrie: „În toate necazurile lor n-au fost fără ajutor, şi îngerul care este înaintea Feţei Lui i-a mântuit: El Însuşi i-a răscumpărat, în dragostea şi îndurarea Lui, şi necurmat i-a sprijinit şi i-a purtat în zilele din vechime.” Domnul era prezent în chipul unui Înger. El este Cel ce a eliberat Israelul; El era Acela pe care-L aşteptau ei. În ultimul proroc din Vechiul Testament se spune: „…Domnul pe care-L căutaţi: Solul legământului, pe care-L doriţi; iată că vine, – zice Domnul oştirilor.” (Mal. 3.1) Cuvântul „înger” şi „sol” este acelaşi cuvânt. În Fapte 7.38 citim despre darea Legii, despre Moise şi despre Îngerul care i-a vorbit „El este acela care, în adunarea Israeliţilor din pustie, cu îngerul, care i-a vorbit pe muntele Sinai, şi cu părinţii noştri, a primit cuvinte vii, ca să ni le dea nouă.” Cu toţii ştim că Dumnezeu nu a trimis un înger, ci Domnul a venit şi i-a dat lui Moise poruncile. El s-a arătat în chipul vizibil al unui Înger.

Descoperirea Sa într-un chip vizibil în Vechiul Testament este de o importanţă deosebită pentru descoperirea Sa personală în chip de om. Ceea ce a trăit Iacov, tatăl celor douăsprezece seminţii, trebuie să ne slujească la fel de mărturie. Despre el este scris: „… s-a luptat cu Dumnezeu. S-a luptat cu îngerul şi a fost biruitor, a plâns şi s-a rugat de el. Iacov l-a întâlnit la Betel şi acolo ne-a vorbit Dumnezeu. DOMNUL ESTE DUMNEZEUL OŞTIRILOR; Numele Lui este Domnul (Yahweh).” (Osea 12.4-5). În acest text este vorba din nou despre înger, Domnul oştirilor şi Dumnezeu – este Unul singur, care S-a descoperit în multe chipuri, rămânând totuşi acelaşi.

Descrierea detaliată despre acest eveniment o găsim în Geneza 32, de la versetul 24. Trăirea aceasta nu este prea uşor de imaginat. Dumnezeul Atotputernic care locuieşte în slava Sa, prezent pretutindeni, se poate descoperi totuşi în chipul unui bărbat cu care Iacov s-a putut lupta. Noi citim despre el: „Iacov însă a rămas singur. Atunci un om s-a luptat cu el până în revărsatul zorilor. Văzând că nu-l poate birui, omul acesta l-a lovit la încheietura coapsei, aşa că i s-a scrântit încheietura coapsei lui Iacov, pe când se lupta cu el. Omul acela a zis: „Lasă-mă să plec, căci se revarsă zorile.” Dar Iacov a răspuns: Nu Te voi lasă să pleci până nu mă vei binecuvânta.” Omul acela i-a zis: „Cum îţi este numele?” „Iacov,” a răspuns el. Apoi a zis: Numele tău nu va mai fi Iacov, ci te vei chema Israel (Cel ce luptă cu Dumnezeu); căci ai luptat cu Dumnezeu şi cu oameni, şi ai fost biruitor.” Iacov l-a întrebat: „Spune-mi, Te rog, Numele Tău.” El a răspuns: „Pentru ce îmi ceri numele?” Şi l-a binecuvântat acolo. Iacov a pus locului aceluia numele Peniel (Faţa lui Dumnezeu); „căci, a zis el, am văzut pe Dumnezeu faţă în faţă, şi totuşi am scăpat cu viaţă.””

Înainte de a muri, Iacov i-a binecuvântat pe cei doi fii ai lui Iosif cu braţele încrucişate şi a spus: „Dumnezeul, înaintea căruia au umblat părinţii mei, Avraam şi Isaac, Dumnezeul, care m-a călăuzit de când m-am născut, până în ziua aceasta, Îngerul, care m-a izbăvit de orice rău, să binecuvânteze pe copiii aceştia! Ei să poarte numele meu şi numele părinţilor mei, Avraam şi Isaac, şi să se înmulţească foarte mult în mijlocul ţării!” (Gen. 48.15-16). Dumnezeul nevăzut S-a putut arăta într-un chip vizibil.

În Exod 24, de la versetul 9 citim: „Moise s-a suit împreună cu Aaron, Nadab şi Abihu, şi cu şaptezeci de bătrâni ai lui Israel. Ei au văzut pe Dumnezeul lui Israel; sub picioarele Lui era un fel de lucrare de safir străveziu, întocmai ca cerul în curăţia lui. EL nu Şi-a întins mâna împotriva aleşilor copiilor lui Israel. Ei au văzut pe Dumnezeu, şi totuşi au mâncat şi au băut.” Cine îşi poate închipui că s-ar putea arăta înaintea Dumnezeului Atotputernic şi să mănânce şi să bea în prezenţa Lui? Noi credem că este adevărat, pentru că aşa spune Cuvântul Său sfânt. Nici un om nu putea să-L vadă pe Dumnezeu în plinătatea slavei Sale ca Duh, în veşnicie. EL a fost văzut de la început, abia după ce S-a descoperit în trup duhovnicesc. Cei şaptezeci de bătrâni şi cei ce erau cu Moise L-au văzut pe Domnul Dumnezeu în slava Sa. Dumnezeu este real: El poate vorbi, poate auzi şi poate să scrie, etc.

Prorocul Ezechiel relatează şi el una din trăirile sale: ,,…era ceva ca o piatră de safir, în chipul unui scaun de domnie; pe acest chip de scaun de domnie se vedea ca un chip de om care şedea pe el” (cap. 1.26). Niciodată n-a văzut cineva două sau trei persoane pe scaunul de domnie. Termenul de „Dumnezeu triunic” sau „Sfânta treime” nu se găseşte în sfânta Scriptură. Nici un proroc şi nici un apostol nu a tâlcuit vreodată vreun text din Scriptură, cum că Dumnezeu ar consta din mai multe persoane. Noi găsim numai diferite descoperiri ale unicului Dumnezeu.

CLARIFICARE

Datorită răstălmăcirilor care au fost date mai departe atâta timp, este necesar să clarificăm cui a vorbit Dumnezeu la creaţiune când El a spus: „Să facem om după chipul Nostru, după asemănarea Noastră…” Nu dorim explicaţiile acestui verset, ci avem nevoie de un răspuns neîndoielnic din Cuvântul lui Dumnezeu. Aici facem o provocare: când, şi unde, vreun proroc sau vreun apostol a citit sau a explicat din acest text că ar fi vorba despre mai multe persoane în cadrul Dumnezeirii? În Iov 38.4-7, Domnul îl întreabă pe robul Său: „Unde erai tu când am întemeiat pământul? Spune, dacă ai pricepere. Cine i-a hotărât măsurile, ştii? Sau cine a întins frânghia de măsurat peste el? Pe ce sunt sprijinite temeliile lui? Sau cine i-a pus piatra din capul unghiului, atunci când stelele dimineţii izbucneau în cântări de bucurie şi când toţi fiii lui Dumnezeu scoteau strigăte de veselie?” Mai limpede nu se poate spune. Când Domnul Dumnezeu a creat pământul, cetele cereşti erau prezente şi au izbucnit în cântări de bucurie, iar îngerii scoteau strigăte de veselie. Dumnezeu nu era singur, dar nici nu a existat în mai mult de o persoană. El nu a purtat nici un monolog şi nici nu a vorbit cu un alt Dumnezeu, care de fapt nici nu există, ci a vorbit cu îngerii (numiţi „fiii lui Dumnezeu”) care erau în jurul Lui.

În Geneza 11.7 Domnul a vorbit din nou la plural: „Haidem! să Ne pogorâm şi să le încurcăm acolo limba, ca să nu-şi mai înţeleagă vorba unii altora.” Domnul a vorbit din nou cu cei ce erau alături de El. Dar mai înainte este versetul 5 unde citim desluşit: „Domnul S-a pogorât să vadă…” Întotdeauna El a fost văzut înconjurat de oştile cereşti. Prorocul Mica mărturiseşte: „Am văzut pe Domnul stând pe scaunul de domnie şi toată oştirea cerurilor stând la dreapta şi la stânga Lui.” (2 Cro. 18.18). Şi în cazul acesta este foarte clar cui a vorbit Domnul. El a putut să vorbească numai cu acele fiinţe cereşti care se aflau în prezenţa Lui.

Isaia relatează una dintre trăirile sale supranaturale: „… am văzut pe Domnul şezând pe un scaun de domnie foarte înalt, şi poalele mantiei Lui umpleau Templul. Serafimii stăteau deasupra Lui… Strigau unul la altul, şi ziceau: Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul oştirilor! Tot pământul este plin de mărirea Lui!” (Isa. 6.1-3). Asemenea relatări nu au nevoie de explicaţii – acestea dau lumină. Vedem de asemenea deosebirea dintre îngerii cu chip de oameni şi heruvimi şi serafimi. Heruvimii şi serafimii sunt fiinţe supranaturale cu aripi care-L laudă tot timpul pe Domnul; îngerii stau înaintea Lui. Ei sunt „duhuri slujitoare” – Evrei 1.14. Ei erau cei cărora le-a vorbit El în versetul 8: „Pe cine să trimit, şi cine va merge pentru Noi?” „Noi” nu a fost folosit niciodată cu referire la alte persoane din Dumnezeire. Acest lucru este absolut imposibil. Chiar şi gândul că Dumnezeu există în trei persoane, nu este altceva decât o blasfemie! El nu este „trei persoane şi totuşi una” şi nici nu este o fiinţă cu trei capete. Nu este nici o „trinitate imanentă”, cum spun teologii moderni.

Dumnezeu s-a descoperit celor care au crezut în El. Ei primeau făgăduinţele Lui şi aveau claritate despre El. Nici prorocii din Vechiul Testament şi nici apostolii din Noul Testament nu au purtat vreodată o discuţie despre Dumnezeu. Aceste discuţii au început în sec. III d. Hr. când filozofiile greceşti şi ideile romane despre zeii lor au fost aduse în creştinismul apostat (apostat: care s-a lepădat de credinţă – n.tr.). Aşa zişii învăţaţi au încercat să explice Dumnezeirea după închipuirile lor tradiţionale. Aşa a luat fiinţă învăţătura trinitară. Trist dar adevărat: teologia de astăzi din biserici se bazează pe ceea ce au crezut oamenii, şi nu pe mărturia originală a prorocilor şi apostolilor, cum se crede în general. Învăţătura greşită despre Dumnezeu este privită în general ca fiind corectă, iar cea adevărată este respinsă ca falsă. Dumnezeu nu este aşa cum încercăm să-L facem noi, ci aşa cum este El. Oamenii îşi fac dumnezei, însă Domnul rămâne Dumnezeu — „acelaşi ieri, azi şi în veci” (Ps. 102.26-28; Isa. 48.12, Evrei 13.8).

Dumnezeu nici nu S-a înmulţit şi nici nu S-a schimbat. Nici un iudeu adevărat n-ar accepta ideea trinităţii. Aşa ceva este exclus, pentru că aşa ceva nu există în toată mărturia Sfintei Scripturi. Dumnezeu se descoperă în diferite feluri, conform măreţului Său plan.

TRECEREA

Noul Testament creează oamenilor mai multe greutăţi în ceea ce priveşte Dumnezeirea, decât Vechiul Testament. Aceasta vine din cauza învăţăturilor teologice pe care le-am moştenit până în ziua de azi. Dar acestea sunt total nebiblice. Chiar la Conciliul de la Niceea (325 d. Hr.) nu a existat nici o discuţie despre trinitate. Fiecărui istoric al bisericii îi este cunoscut, că acolo s-a pus problema divinităţii lui Isus Hristos care a fost apărată de Atanasiu în contradicţie cu Arius care credea că Hristos a fost creat. De atunci încolo au început formulările despre trinitare. Acestea sunt un produs al minţii umane – o răstălmăcire totală a Scripturii. Cuvintele prorocilor şi ale apostolilor nu au fost luate în considerare. Învăţătura trinităţii s-a născut într-o epocă de gândire filozofico-teologică. Oamenii şi-au poruncit propriei lor minţi: „Tu trebuie să vezi trei persoane ca un singur Dumnezeu.” Totuşi ei nu au văzut unul singur, ci trei, şi astfel monoteismul a devenit „triunism”. Nu sunt „trei care formează unul” – ci este Unul, care se descoperă ca Tată, Fiu şi Duh Sfânt. Dumnezeu deasupra noastră, cu noi şi în noi.

Având în vedere planul lui Dumnezeu de mântuire, noi înţelegem că singurul Dumnezeu a început să lucreze. În veşnicie El nu s-a descoperit nicicum. Dar la început El a păşit afară ca „Logosul – Cuvântul”, Dumnezeul lucrător (Ioan 1.1). Apoi El s-a descoperit într-un trup de carne. Dumnezeu a vorbit prin prorocii Săi, dar vorbirea Sa prin Fiul nu mai era acum o prevestire, ci era răspunsul, rezultatul. Este vorba despre cea mai mare descoperire a lui Dumnezeu Însuşi. Cel ce este din veşnicie a păşit în timp şi a făcut istorie. Cuvântul, care era la început, a devenit trup şi a locuit printre noi (Ioan 1.14). Se făcuse lumină, o zi nouă începuse: ziua mântuirii (Isa. 49.8; 2 Cor. 6.2). Soarele dreptăţii se ivise; viaţa nouă, lucrată prin Duh apăruse. Dumnezeu a început să-şi materializeze planul Său cu omenirea. Noi trebuie să vedem că El şi descoperirile Sale nu sunt persoane diferite, în ciuda deosebirilor dintre ele. Numai dacă este adevărat că însuşi Dumnezeu era în Hristos, atunci este adevărat şi că El ne-a împăcat cu Sine însuşi (2 Cor. 5.19).

Un istoric scrie despre învăţătorul bisericesc Atanasiu, care s-a referit la Ireneu: „Pentru Atanasiu gândul că în Isus ni s-a arătat Dumnezeu însuşi, a fost hotărâtor. Însuşi Dumnezeu ni s-a făcut cunoscut şi ne-a răscumpărat, iar noi avem în El pe Tatăl însuşi.” Martin Luther a spus: „Mântuitorul trebuie să fie însuşi Dumnezeu, pentru că nimeni altcineva nu ne putea răscumpăra din groaznica noastră cădere în păcat şi moarte veşnică. Nu puteam fi mântuiţi decât printr-o persoană veşnică care are putere asupra păcatului şi a morţii, să le anuleze pe acestea şi în schimb să ne dea neprihănirea şi viaţa veşnică. Acesta nu putea fi un înger, nici o creatură, ci trebuia să fie însuşi Dumnezeu.”

Învăţătura cu totul nebiblică despre o „Sfântă treime” a devenit cea mai mare piedică pentru evrei, musulmani şi toţi ceilalţi. În loc să vadă descoperirile lui Dumnezeu ca Tată, Fiu şi Duh Sfânt una după alta, mintea omenească le-a aşezat una lângă alta, ca pe trei persoane. Ar trebui să-i fie clar fiecărui om cu frică de Dumnezeu, că Vechiul şi Noul Testament trebuie să concorde deplin şi că nu poate exista nici o contradicţie. Profeţia şi împlinirea trebuie să fie în concordanţă, şi sunt de fapt. Vechiul Testament spune că El va veni, iar Noul Testament confirmă faptul că El a venit într-un chip omenesc. Conform Geneza 1.26-28, Adam a fost creat după chipul şi asemănarea lui Dumnezeu, adică într-un trup duhovnicesc. În vremea aceea Dumnezeu nu se arătase încă într-un trup de carne. Mai târziu, în Geneza 2.7, Domnul Dumnezeu l-a făcut pe om din ţărâna pământului. După aceea El a luat-o pe Eva din Adam. Pentru că omul a căzut în păcat în acest trup de carne, trebuia ca Dumnezeu să vină într-un trup de carne ca să ne poată răscumpăra. Hristos a fost al doilea Adam. Pe Golgota coasta Lui a fost deschisă şi Mireasa Lui a fost răscumpărată prin sânge. Ea este carne din carnea Lui, os din oasele Lui. (Efes. 5.30). Omul trebuia să capete natura divină, de aceea Dumnezeu a devenit om după trup, dar a rămas Dumnezeu după Duh. El era în ceruri ca Tată, şi pe pământ ca Fiu. Acest lucru a trebuit să se întâmple pentru ca să unească cerul şi pământul – Dumnezeu şi omul.

Faptul că există numai un singur Dumnezeu, ne este dovedit atât în Vechiul cât şi în Noul Testament. Descoperirile ca Tată, Fiu şi Duh Sfânt nu L-au înmulţit pe singurul Dumnezeu. „Isus i-a răspuns: „Cea dintâi poruncă este aceasta: „Ascultă Israele! Domnul, Dumnezeul nostru, este un singur Domn.” Şi: „Să iubeşti pe Domnul, Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu tot cugetul tău, şi cu toată puterea ta”; iată porunca dintâi.”” (Marcu 12.29-30). Cum îşi închipuie cineva că Domnul ar fi spus ceva contrar Cuvântului lui Dumnezeu? Apostolul Pavel spune în Romani 3.30: „… deoarece Dumnezeu este unul singur şi El va socoti neprihăniţi, prin credinţă, pe cei tăiaţi împrejur, şi tot prin credinţă şi pe cei netăiaţi împrejur.” În epistola lui Iuda, apostolul scrie: ,,… singurului Dumnezeu, Mântuitorul nostru, prin Isus Hristos, Domnul nostru, să fie slavă, măreţie, putere şi stăpânire, mai înainte de toţi vecii, şi acum şi în veci. Amin.” (v. 25).

Înainte de a ne ocupa de diferitele descoperiri, trebuie subliniată încă o dată Dumnezeirea Sa din perspectiva Noului Testament. Romani 9.4-5: „Ei sunt israeliţi, au înfierea, slava, legămintele, darea Legii, slujba dumnezeiască, făgăduinţele, patriarhii, şi din ei a ieşit după trup Hristosul, care este mai presus de toate lucrurile, Dumnezeu binecuvântat în veci. Amin!” Cine ar putea să nege o asemenea afirmaţie? Apostolul Ioan o exprimă astfel: „Ştim că Fiul lui Dumnezeu a venit, şi ne-a dat pricepere să cunoaştem pe Cel ce este adevărat. Şi noi suntem în Cel ce este adevărat, adică în Isus Hristos, Fiul Lui. EL este Dumnezeul adevărat şi viaţa veşnică.” (1 Ioan 5.20). Dumnezeu se poate descoperi ca Tată, Fiu şi Duh Sfânt, şi să rămână totuşi acelaşi Dumnezeu.

Pavel depune o mărturie copleşitoare, spunând: „Şi fără îndoială mare este taina evlaviei… Cel ce (Dumnezeu) a fost arătat în trup, a fost dovedit neprihănit în Duhul, a fost văzut de îngeri, a fost propovăduit printre Neamuri, a fost crezut în lume, a fost înălţat în slavă.” (1 Tim. 3.16). Mărturia unitară a prorocilor şi apostolilor nu poate rămâne neauzită şi nici trecută cu vederea de către cei credincioşi. Dumnezeirea lui Isus Hristos este temelia credinţei noastre şi condiţia absolută pentru mântuirea noastră. Pavel scrie către coloseni: „…pentru ca să li se îmbărbăteze inimile, să fie uniţi în dragoste, şi să capete toate bogăţiile plinătăţii de pricepere, ca să cunoască taina lui Dumnezeu Tatăl, adică pe Hristos, în care sunt ascunse toate comorile înţelepciunii şi ale ştiinţei.” (cap. 2.2-3). Numai dacă primim adevărata descoperire a lui Isus Hristos vom avea acces la toate aceste comori ascunse.

CREATORUL

Aceleaşi noţiuni care au fost folosite în Vechiul Testament pentru Dumnezeu, sunt folosite în Noul Testament pentru Domnul Isus: Răscumpărător, Împărat, Păstor, Judecător, etc. Noi ştim că Dumnezeu este Creatorul. Trebuie să fie clar că numai Unul este Cel care a creat. În Ioan 1.10 citim: ,,… lumea a fost făcută prin El, dar lumea nu L-a cunoscut.” Această afirmaţie se referă la Domnul Isus Hristos. Tot la El se referă Coloseni 1.16-17: „Pentru că prin El au fost făcute roate lucrurile care sunt în ceruri şi pe pământ, cele văzute şi cele nevăzute fie scaune de domnii, fie dregătorii, fie domnii, fie stăpâniri. Toate au fost făcute prin El şi pentru EL.” Putem împăca toate aceste afirmaţii cu toate celelalte relatări despre creaţie?

În 1 Corinteni 8.6 este scris: „… totuşi pentru noi nu există decât un singur Dumnezeu: Tatăl, de la care vin toate lucrurile şi pentru care trăim şi noi, şi un singur Domn: Isus Hristos, prin care sunt toate lucrurile şi prin EI şi noi.” Aici sunt subliniate două lucruri: mai întâi, că există numai un Dumnezeu, care este Tatăl, şi ni se spune că toate lucrurile au fost create de El. Apoi se spune că există un singur Domn, Isus Hristos, şi toate lucrurile au fost făcute prin El. Atunci prin cine a avut loc creaţia? Avem noi doi creatori? Sigur că nu. Există numai un singur Creator. EL este Dumnezeu şi S-a descoperit ca Tată în Fiul. Fiul este Domnul şi astfel El este Dumnezeu.

În cartea profetică a Noului Testament, Apocalipsa, citim din nou despre Domnul Dumnezeu: „Vrednic eşti Doamne şi Dumnezeul nostru, să primeşti slava, cinstea şi puterea, căci Tu ai făcut toate lucrurile, şi prin voia Ta stau în fiinţă şi au fost făcute!” (Apoc. 4.11). Vedem că este nevoie să luăm diferite versete care se referă la aceeaşi temă, ca să avem o imagine clară.

„EU SUNT”

În Ioan 8.24 Domnul nostru spune: „De aceea v-am spus că veţi muri în păcatele voastre; căci, dacă nu credeţi că Eu sunt, veţi muri în păcatele voastre.” Dacă noi nu credem că „EU SUNT” ne-a mântuit, vom muri în păcatele noastre. ,,EU SUNT” a vorbit încă din zilele lui Moise: „Moise a zis lui Dumnezeu: Iată, când mă voi duce la copiii lui Israel şi le voi spune: „Dumnezeul părinţilor voştri m-a trimis la voi”; şi mă vor întreba „Care este Numele Lui?” ce le voi răspunde?” Dumnezeu a zis lui Moise: „EU SUNT Cel ce sunt.” Şi a adăugat: „Vei răspunde copiilor lui Israel astfel: „Cel ce se numeşte „EU SUNT”, m-a trimis la voi.” (Exod 3.13-14).

Domnul nostru a folosit de repetate ori în Noul Testament aceste cuvinte din Vechiul Testament, referindu-se la Sine. EL a spus: „EU SUNT calea, adevărul şi viaţa.” „EU SUNT învierea.” „EU SUNT pâinea vieţii.” „EU SUNT lumina lumii”, etc. În Ioan 8.57 este scris: ,,N-ai nici cincizeci de ani”, I-au zis iudeii, „şi ai văzut pe Avraam!” Isus le-a zis: „Adevărat, adevărat, vă spun că, mai înainte ca să se nască Avraam, SUNT EU.”” EU SUNT a fost acelaşi Domn care le-a vorbit lui Avraam şi lui Moise.

În Isaia 44.6b Domnul vorbeşte astfel: „EU SUNT Cel dintâi şi Cel de pe urmă, şi afară de Mine, nu este alt Dumnezeu.” Un cuvânt asemănător găsim în Isaia 48.12: „EU, EU SUNT Cel dintâi, şi tot EU SUNT şi Cel din urmă.” Aceeaşi expresie este scrisă şi în Noul Testament: „Nu te teme! EU SUNT Cel dintâi şi Cel de pe urmă, Cel viu. Am fost mort, şi iată că sunt viu în vecii vecilor.” (Apoc. l.17-18). Yahweh vorbeşte în Vechiul Testament: „EU SUNT Cel dintâi şi Cel de pe urmă…” Isus, Domnul nostru, spune în Noul Testament: „EU SUNT Cel dintâi şi Cel de pe urmă…” Dacă ar fi două persoane diferite, am dori să ştim care din ei este de fapt Cel dintâi şi Cel de pe urmă? Este minunat să urmăm dovada Cuvântului! În Apocalipsa 1.8 se spune frumos: „EU SUNT Alfa şi Omega, începutul şi Sfârşitul”, zice Domnul Dumnezeu, Cel ce este, Cel ce era şi Cel ce vine, Cel Atotputernic.” Ciudat, dar Domnul Isus se referă la Sine ca fiind Cel Atotputernic. Nu, ar fi ciudat dacă ar fi făcut altfel. Este minunat să urmezi Cuvântul şi să-ţi fie descoperit prin Duhul Sfânt. Yahweh din Vechiul Testament este Isus din Noul Testament. El rămâne întotdeauna Acelaşi. O însemnătate deosebită are propria Lui mărturie din Apocalipsa 1.8. Ferice de cel care crede cum spune Scriptura. Dumnezeu nu va scrie o Biblie nouă. EL ar spune astăzi, ce a spus El întotdeauna; El nu trebuie să se corecteze. Noi suntem cei ce avem nevoie de corectare.

ÎMPĂRATUL

Cât de des a fost numit Domnul Dumnezeu în Vechiul Testament „Împărat”, sigur nu a rămas ascuns niciunui cititor al Bibliei. David s-a rugat: „Ia aminte la strigătele mele, Împăratul meu şi Dumnezeul meu, căci către Tine mă rog!” (Ps. 5.2) Prorocul Ieremia a spus: „Dar Domnul este Dumnezeu cu adevărat, este un Dumnezeu viu şi un Împărat veşnic.” (cap. 10.10). Prorocul Isaia o spune astfel: „Aşa vorbeşte Domnul, Împăratul lui Israel şi Răscumpărătorul lui, Domnul oştirilor…” (cap. 44.6)

În Zaharia 9.9 este scris despre Răscumpărător: „Saltă de veselie fiica Sionului! Strigă de bucurie fiica Ierusalimului! Iată că Împăratul tău vine la tine; El este neprihănit şi biruitor….” Aceasta este o făgăduinţă profetică împlinită literalmente în Noul Testament, în Matei 21.1-5. Mulţimea şi-a dat seama că Împăratul ei intra în Ierusalim. Inimile lor erau pline de bucurie, şi ei au încercat să exprime practic bucuria aceasta, împodobind drumul şi strigând: „Osana fiul lui David! Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului! Osana în cerurile prea înalte!”

Când S-a născut Mântuitorul, magii au venit la Ierusalim şi au întrebat: „Unde este Împăratul de curând născut al Iudeilor?” (Mat. 2.2). Când era înaintea lui Pilat, Domnul nostru a fost întrebat: „Eşti Tu Împăratul Iudeilor?” Pilat a întrebat iarăşi: „Atunci un împărat tot eşti!” i-a zis Pilat. „Da”, a răspuns Isus. „Eu sunt Împărat. Eu pentru aceasta M-am născut şi am venit în lume, ca să mărturisesc despre adevăr. Oricine este din adevăr ascultă glasul Meu.” (Ioan 18.33-37).

Aşa cum a fost numit Domnul Dumnezeu în Vechiul Testament Împărat, tot aşa a fost descris Isus Hristos în Noul Testament ca Împărat. Pavel cuprinde aceasta prin următoarele cuvinte: „A Împăratului veşniciilor, a nemuritorului, nevăzutului şi singurului Dumnezeu, să fie cinstea şi slava în vecii vecilor! Amin.” (1 Tim. 1.17). O, ce adâncime a înţelepciunii şi cunoştinţei lui Dumnezeu! Totuşi, este nevoie de mai mult decât a alinia nişte versete. Numai prin descoperire divină Îl putem cunoaşte pe Dumnezeu. Numai cine crede că Dumnezeu S-a descoperit personal în Hristos, poate să recunoască toate textele biblice în contextul lor.

Aşezarea Împărăţiei este înaintea noastră. Dar şi acest eveniment a fost deja prevestit în Cuvântul profetic: „Cântaţi lui Dumnezeu, cântaţi! Cântaţi Împăratului nostru, cântaţi! Căci Dumnezeu este Împărat peste tot pământul: cântaţi o cântare înţeleaptă! Dumnezeu împărăţeşte peste neamuri, Dumnezeu stă pe scaunul Lui de domnie cel sfânt.” (Ps. 47.6-8). Dumnezeu este un Împărat mare, şi Împărăţia Lui va fi pe tot pământul. Psalmul 96.9-10 spune: „Închinaţi-vă înaintea Domnului îmbrăcaţi cu podoabe sfinte, tremuraţi înaintea Lui, toţi locuitorii pământului! Spuneţi printre neamuri: „Domnul împărăţeşte! De aceea lumea este tare, şi nu se clatină.” Domnul judecă popoarele cu dreptate.” Întreaga fire aşteaptă clipa aceea măreaţă.

În Apocalipsa 11.17 se vesteşte: „Îţi mulţumim Doamne, Dumnezeule, Atotputernice, care eşti şi care erai şi care vii, că ai pus mâna pe puterea Ta cea mare, şi ai început să împărăţeşti.” Vedem iarăşi că se spune despre Dumnezeu că este Împărat, şi la fel se spune şi despre Domnul Isus Hristos, şi noi ştim că este un singur Împărat şi o singură Împărăţie. În Matei 25.31-32 este scris: „Când va veni Fiul omului în slava Sa, cu toţi sfinţii îngeri, va şedea pe scaunul de domnie al slavei Sale. Toate neamurile vor fi adunate înaintea Lui.” Am putea să întrebăm iarăşi cine va fi Cel ce va şedea pe scaunul de domnie. În Zaharia 14.9 citim: „Şi Domnul va fi Împărat peste tot pământul. În ziua aceea, Domnul va fi singurul Domn, şi Numele Lui va fi singurul Nume.” Din acelaşi context face parte şi Apocalipsa 15.3: „Mari şi minunate sunt lucrările Tale, Doamne Dumnezeule, Atotputernice! Drepte şi adevărate sunt căile Tale, Împărate al Neamurilor!” Aceste texte ne arată că Domnul Dumnezeu şi Domnul Isus Hristos sunt descrişi în acelaşi fel, ca Împărat. Dacă Yahweh al Vechiul Testament nu este Isus din Noul Testament, şi dacă nu este adevărat că Domnul este Dumnezeu, atunci am avea de-a face cu doi Împăraţi diferiţi. Sigur că acest lucru este imposibil!

JUDECĂTORUL

Multe texte biblice mărturisesc că Dumnezeu este Judecător. În Psalmul 50.6 se spune: „… căci Dumnezeu este Cel ce judecă.” În Psalmul 58.11: „Da, este un Dumnezeu care judecă pe pământ!” Prorocul Isaia a scris în cap. 33.22: „Căci Domnul este Judecătorul nostru, Domnul este Legiuitorul, Domnul este Împăratul nostru: El ne mântuieşte!” Cel care a dat Legea va judeca conform Legii Sale. Iacov exprimă în Noul Testament acelaşi gând: „Unul singur este Dătătorul şi Judecătorul Legii: Acela care are putere să mântuiască şi să piardă.” (cap. 4.12). Prorocul Ieremia vorbeşte de asemenea despre Domnul ca Judecător: „O, Doamne, Dumnezeul oştirilor, Tu, care eşti un Judecător drept.” (cap. 11.20). Pavel putea spune la sfârşitul vieţii sale: „De acum mă aşteaptă cununa neprihănirii, pe care mi-o va da, în „ziua aceea”, Domnul, Judecătorul cel drept.” (2 Tim. 4.8). În Ioan 5.22 scrie: „Tatăl nici nu judecă pe nimeni, ci toată judecata a dat-o Fiului!”

În Fapte 10, pe când predica, Petru a spus că Isus este Judecătorul rânduit de Dumnezeu pentru cei vii şi cei morţi (v. 42). Comparaţi cu Evrei 12.23 unde se spune despre Dumnezeu: „V-aţi apropiat …de Dumnezeu, Judecătorul tuturor.” Şi aici ne-am putea întreba din nou: cine va fi de fapt judecătorul? Fie că citim despre Dumnezeu, despre Domnul, despre Tatăl sau Fiul, nu are importanţă. Întotdeauna este vorba de Acelaşi. Noi trebuie să înţelegem că este vorba de un singur Dumnezeu, pe care Îl vedem în diferite descoperiri.

ÎNTRERUPEREA

Din nefericire, omenirea nu a înţeles ce doreşte Dumnezeu şi cum Îşi împlineşte El planul Său. Intenţia lui Dumnezeu este de a avea cu EL în veşnicie fii şi fiice. Chiar de la început, omul a fost rânduit să aibă părtăşie cu Dumnezeu şi să trăiască veşnic. Adam a fost coroana creaţiunii, şi a fost creat cu o voinţă liberă. Lui i-a fost dată responsabilitatea — domnia asupra întregului pământ. Omul nu a fost creat ca un automat, ci a fost înzestrat cu o voinţă liberă, cu capacitatea de a iubi, de a simţi, de a decide, etc. Totuşi, pentru o părtăşie desăvârşită cu Dumnezeu se cerea ascultare. Omul urma să stăpânească pământul, dar să se supună stăpânirii Celui Atotputernic. Apoi a sosit clipa când trebuia luată o hotărâre iar Domnul a dat o poruncă uşor de îndeplinit (Gen. 2.15-17). Dar omul a eşuat, şi prin aceasta a distrus armonia deplina între sine şi Creator şi a fost despărţit de El.

Cât a durat această părtăşie netulburată cu Domnul Dumnezeu, nu ni se spune. În orice caz, înaintea căderii nu exista păcat, nici lacrimi, nici boală, nici durere, nici moarte. Pentru că noi am fost rânduiţi să trăim veşnic, Dumnezeu a făcut o cale prin care să ne aducă în starea de la început.

Primul care I s-a împotrivit lui Dumnezeu a fost fiinţa angelică numită Lucifer. În Isaia 14.12 citim: „Cum ai căzut din cer, Luceafăr strălucitor, fiu al zorilor! Cum ai fost doborât la pământ, tu, biruitorul neamurilor!” În Ezechiel 28 de la v. 13 este descrisă aceeaşi fiinţă: „Stăteai în Eden, grădina lui Dumnezeu…” „Erai un heruvim ocrotitor, cu aripile întinse…” „Ai fost fără prihană în căile tale, din ziua când ai fost făcut, până în ziua când s-a găsit nelegiuirea în tine.”

Fiinţa aceasta este cel mai mare duşman al lui Dumnezeu. El nu a fost mulţumit de locul rânduit lui de Dumnezeu, ci a vrut să se înalţe. De când s-a despărţit de Dumnezeu are un singur scop: să despartă şi omenirea de Dumnezeu. Pentru că Satana este o fiinţă spirituală, nu putea să înşele neamul omenesc fără a intra în şarpe. Pe vremea aceea, specia aceasta nu era o reptilă, ci abia după blestem a devenit el astfel (Gen. 3.14). Aşa cum reiese din Geneza 3, şarpele a atras-o pe Eva într-o discuţie lungă. Eva a fost atrasă în argumente, iar acestea seamănă întotdeauna îndoială. Dumnezeu a vrut să spună exact ce a spus, şi a spus exact ce a vrut să spună. Dar şarpele a argumentat: „Hotărât că nu veţi muri.” Eva a început să se îndoiască de Cuvântul lui Dumnezeu. Aşa începe Satana cu fiecare din noi. A te îndoi de Cuvântul sfânt al lui Dumnezeu este de fapt o inspiraţie din partea celui rău.

Dumnezeu l-a avertizat pe Adam: „dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mănânci, căci în ziua în care vei mânca din el, vei muri negreşit.” (Gen. 2.17). Satana i-a spus Evei prin şarpe contrariul: „Hotărât că nu veţi muri.” (Gen. 3.4). Acum ea trebuia să ia o hotărâre: ce şi pe cine să creadă? Eva a fost atrasă în „vraja” lui şi a fost înşelată. La rândul ei, ea l-a atras pe Adam în păcat şi astfel părtăşia între Dumnezeu şi oameni a fost distrusă.

De atunci toată lumea este despărţită de Dumnezeu şi se află sub influenţa Satanei. Fiecare om care este născut în lumea aceasta, este un copil al morţii. Nimic nu este mai sigur în viaţă, ca moartea.

După fărădelege, Domnul a trebuit să-i alunge din grădină pe Adam şi Eva, ca să nu mănânce din pomul vieţii şi să trăiască veşnic în păcat. Trebuia să fim răscumpăraţi, înainte de a primi viaţa veşnică. Dumnezeu însuşi i-a îmbrăcat pe Adam şi Eva în piei. S-a vărsat astfel sânge, arătând că împăcarea va avea loc numai prin vărsare de sânge. A fost o măreaţă zi a răscumpărării. Când Hristos era pe moarte, EL i-a răspuns celui care-L striga: „Adevărat îţi spun: astăzi vei fi cu Mine în rai.” (Luca 23.43). Din ziua aceea de pe Golgota, fiecare poate intra iarăşi în rai prin credinţa în răscumpărarea făcută prin Isus Hristos.

Toţi oamenii se nasc în lumea aceasta despărţiţi de Dumnezeu. Oricare din noi ar fi procedat ca Adam şi Eva. De aceea cu toţii suntem vinovaţi înaintea lui Dumnezeu şi avem nevoie de răscumpărare. Ceremoniile religioase care se practică pretutindeni nu au nimic în comun cu mântuirea noastră. Acestea pot fi asemănate cu frunzele de smochin cu care şi-au făcut şorţuri Adam şi Eva. Aşa cum i-a găsit Domnul pe primii oameni după ce au încălcat Cuvântul Său, în aceeaşi stare îi găseşte pe toţi de atunci încoace, pentru că noi toţi am încălcat poruncile Lui şi suntem vinovaţi.

În primele două milenii au fost numai câţiva oameni, ca de exemplu Enoh, Noe şi Avraam, cărora li s-a descoperit Dumnezeu. Omenirea mergea pe căi proprii şi se închina la idoli. În timpul lui Moise, Dumnezeu a ales Israelul ca popor al Său. Au fost date poruncile; au fost rânduite diferite jertfe, cum ceruse Domnul pe vremea aceea. Aceste jertfe nu puteau să efectueze o răscumpărare definitivă, ci doar acopereau păcatele. Ele erau un îndrumător spre marea jertfă a Mielului lui Dumnezeu care urma să ridice păcatele lumii. El urma să îndepărteze zidul de despărţire dintre Dumnezeu şi omenire. Legea a fost necesară, căci numai prin aceasta se ajunge la cunoştinţa păcatului (Rom. 3.20), şi atunci recunoaştem nevoia de mântuire. Duhul lui Dumnezeu ne convinge pe baza poruncilor date. Noi mărturisim cu părere de rău că nu le putem ţine şi ne recunoaştem vinovaţi. Astfel recunoaştem starea noastră păcătoasă şi necesitatea mântuirii.

Întreruperea temporară prin neascultarea omenească nu putea să facă fără putere planul cel veşnic al lui Dumnezeu cu omenirea. Prin călcarea poruncii, noi am fost despărţiţi de Dumnezeu, dar prin împăcare suntem readuşi în părtăşie cu El. Dumnezeu nu a renunţat. El a croit o cale prin care să ne aducă înapoi. El ne-a răscumpărat. El a biruit moartea şi locuinţa morţilor şi ne-a dăruit viaţa veşnică. Noi nu aveam cum să ne apropiem de Dumnezeu. El a trebuit să vină la noi şi să facă o cale ca noi să putem merge la El. Fiecare cunoaşte prorocia din Isaia 40.3: „Un glas strigă: „Pregătiţi în pustie calea Domnului, neteziţi în locurile uscate un drum pentru Dumnezeul nostru.”” În versetul 9+10 citim: „Suie-te pe un munte înalt, ca să vesteşti Sionului vestea cea bună; înalţă-ţi glasul cu putere, ca sa vesteşti Ierusalimului vestea cea bună; înalţă-ţi glasul, nu te teme, şi spune cetăţilor lui Iuda: „Iată Dumnezeul vostru! Iată, Domnul Dumnezeu vine cu putere, şi porunceşte cu braţul Lui.”” În cap. 35.4 se spune: „Spuneţi celor slabi de inimă: „Fiţi tari, şi nu vă temeţi! Iată Dumnezeul vostru… El însuşi va veni, şi vă va mântui.”” În Isaia 52.10 este scris: „Domnul Îşi descoperă braţul Său cel sfânt, înaintea tuturor neamurilor; şi toate marginile pământului vor vedea mântuirea Dumnezeului nostru!”

Răscumpărătorul urma să fie Însuşi Dumnezeu. Acest lucru este foarte clar din toate textele Vechiului Testament. Pe întreaga durată a celor patru mii de ani, niciodată nu găsim un Tată care vorbeşte unui Fiu în ceruri. Ca Duh, Dumnezeu nu putea fi supus morţii, de aceea El trebuia să vină într-un trup omenesc. Numai aşa a fost posibil ca El să ne răscumpere şi să ne reaşeze în starea de la început, pe care am avut-o înaintea căderii.

ZIDIREA DUMNEZEIASCĂ

Dumnezeu a făcut începutul unei zidiri noi prin naştere. Neamul omenesc a început prin creaţie. Neamul dumnezeiesc a început prin naştere. Între Dumnezeu şi oameni trebuia stabilită o relaţie de Tată-fiu. EL nu a putut face aceasta prin Avraam, Moise sau vreun alt proroc, pentru că toţi aceştia fuseseră născuţi în lumea aceasta printr-o naştere firească, fiind astfel o parte a creaţiunii căzute în păcat. Dumnezeu a făcut începutul unei zidiri noi printr-o naştere supranaturală: aceasta s-a petrecut prin singurul Fiu născut. Dumnezeu a creat sămânţa de viaţă în fecioara Maria. Ea a fost doar purtătoarea Copilului. Maria a spus: „Iată, roaba Domnului; facă-mi-se după cuvintele tale!” (Luca 1.38). Scriptura nu ştie nimic despre o „mamă a lui Dumnezeu”; nici prorocii şi nici apostolii nu cunoşteau noţiunea aceasta. De când să aibă Dumnezeu o mamă? Dumnezeu este veşnic şi nu a fost născut niciodată. Isus însuşi nu a numit-o niciodată „mamă” pe Maria, ci întotdeauna numai „femeie”.

Hristos a devenit Cel dintâi născut dintre mai mulţi fraţi (Rom. 8.29). Adam a fost fiul creat al lui Dumnezeu, Hristos a fost Fiul născut al lui Dumnezeu. Numai prin El putem fi născuţi din nou, şi să devenim o parte din neamul dumnezeiesc. Este scris: „Suntem din neamul Lui… Astfel dar, fiindcă suntem de neam de Dumnezeu…” (Fapte 17.28-29). Având în vedere faptul că Dumnezeu a început o zidire nouă, înţelegem mult mai bine Apocalipsa 3.14: „…Iată ce zice Cel ce este Amin, Martorul credincios şi adevărat, începutul zidirii lui Dumnezeu.” Aici nu este vorba despre creaţiunea universului, ci despre începutul noii zidiri prin naştere din nou. Aşa cum a primit Maria Cuvântul făgăduit, şi a fost umbrită de Duhul Sfânt, tot aşa toţi fiii şi fiicele lui Dumnezeu trebuie să primească Cuvântul făgăduit, apoi Duhul Sfânt se coboară peste ei ca să aducă o nouă viaţă. Domnul a spus clar: „…dacă un om nu se naşte din nou, nu poate vedea Împărăţia lui Dumnezeu.” (Ioan 3.3). În acelaşi capitol ni se spune cum are loc naşterea duhovnicească – cu siguranţă că nu prin ceremonii religioase. Sămânţa divină care este Cuvântul trebuie pusă mai întâi în sufletul nostru. Fără sămânţa divină nu poate exista naştere din nou şi nici viaţă duhovnicească. Toate ceremoniile religioase nu sunt altceva decât pretenţii false. Toate acestea sunt zadarnice şi constituie cel mai mare obstacol pus în calea oamenilor.

Mântuitorul nostru trebuia să fie om şi în acelaşi timp Dumnezeu, dar acest lucru a fost greşit înţeles. În Ioan 10 iudeii L-au acuzat pe Domnul de hulă şi au zis: „TU care eşti un om, Te faci Dumnezeu.” Isus le-a răspuns: „Nu este scris în Legea voastră: „EU am zis: Sunteţi dumnezei?” (Ps. 82.6). Dacă Legea a numit „dumnezei” pe aceia, cărora le-a vorbit Cuvântul lui Dumnezeu,—şi Scriptura nu poate fi desfiinţată, — cum ziceţi voi că hulesc Eu, pe care Tatăl M-a sfinţit şi M-a trimis în lume ? Şi aceasta, pentru că am zis: „Sunt Fiul lui Dumnezeu?”” În Vechiul Testament, Cuvântul Domnului a venit la proroci. Ei au fost numiţi dumnezei datorită substanţei divine pe care au primit-o, şi care este Cuvântul. Din Dumnezeu poate ieşi numai ceva divin. Astfel Cuvântul care vine de la Dumnezeu este sămânţa divină (Luca 8.11) prin care noi devenim copii ai lui Dumnezeu. „EL, de bună voia Lui, ne-a născut prin Cuvântul adevărului, ca să fim un fel de pârgă a făpturilor Lui.” (Iac. 1.18). Apostolul Petru subliniază acelaşi lucru prin următoarele cuvinte: „…fiindcă aţi fost născuţi din nou nu dintr-o sămânţă, care poate putrezi, ci dintr-una care nu poate putrezi, prin Cuvântul lui Dumnezeu, care este viu şi care rămâne în veac.” (1Pt 1.23) Acest lucru să nu rămână o simplă învăţătură, ci să fie o trăire personală. Cu siguranţă că nu este suficient să te alături unei biserici.

În timpul celor patru mii de ani ai Vechiului Testament nu a existat nici un proroc care să se fi adresat lui Dumnezeu cu „Tată ceresc”. Tot aşa nu este relatat despre nimeni care să se fi adresat vreunui Fiu al lui Dumnezeu. Este foarte important să ştim aceasta. Făgăduinţele se află în Vechiul Testament, dar împlinirea acestora este în Noul Testament. Trecerea de la Vechiul la Noul Testament a fost necesară pentru mântuirea noastră. A avut loc o nouă descoperire a lui Dumnezeu, în legătură cu legământul cel nou: pentru că noi urma să fim făcuţi fii, această descoperire trebuia să aibă loc în Fiul. În acelaşi timp noi recunoaştem că Acelaşi Domn Yahweh din Vechiul Testament este Fiul, Domnul Isus, în Noul Testament. Dumnezeul nevăzut, Elohim, s-a descoperit vizibil în timpul Vechiului Testament ca Domnul, Yahweh. Acelaşi Dumnezeu este Tatăl, care s-a descoperit în Fiul într-un chip vizibil, într-un trup omenesc. Numele „Isus ” (evreieşte Yahshua) înseamnă „Yahweh Salvatorul”. Fiecare Nume al lui Dumnezeu trebuie lăsată în legătura de care aparţine. Acolo unde se foloseşte cuvântul „Tatăl”, acesta nu poate fi înlocuit cu „Fiul”; dacă se vorbeşte despre „Fiul”, nu se poate folosi denumirea „Tatăl”. Totul îşi are locul său exact, ca de exemplu Făcător, Mântuitor, Împărat, Judecător, ş.a.m.d. Diferitele descoperiri ale lui Dumnezeu nu pot fi schimbate între ele. Singurul Dumnezeu, care are multe calităţi, a devenit Tatăl nostru ceresc de când S-a descoperit pe pământ în Fiul. Ca Tată, El nu a fost născut niciodată şi nici nu a murit vreodată. Ca Fiu, El a fost născut, El a suferit, a murit şi apoi a înviat.

Dumnezeu a fost preocupat de noi, de aceea a trebuit să ne facă o parte din planul Său. Acest lucru s-a întâmplat prin lucrarea de răscumpărare. În Rom. 6.5 este scris: „În adevăr, dacă ne-am făcut una cu El, printr-o moarte asemănătoare cu a Lui, vom fi una cu El şi printr-o înviere asemănătoare cu a Lui.” Pe cât de sigur S-a descoperit Dumnezeu în Hristos, la fel de sigur se va descoperi Hristos în credincioşi, şi la fel de sigur cum a înviat El din morţi, cei ce sunt ai lui Hristos vor avea şi ei parte de prima înviere. „Şi Dumnezeu, care a înviat pe Domnul, ne va învia şi pe noi cu puterea Sa.” (1Cor 6.14).

Trebuie să ne gândim şi la faptul că niciodată nu găsim scris nicăieri în Biblie termenul de „Fiul veşnic” sau „Fiul ceresc”, dar găsim „Dumnezeul veşnic” şi „Tatăl ceresc”. Trebuie să luăm bine seama la toate acestea. De exemplu nimeni nu a spus „L-am văzut pe Dumnezeu, deci L-am văzut pe Domnul”; dar toţi cei ce L-au văzut pe Domnul au putut spune: „L-am văzut pe Dumnezeu.” Nici Tatăl nu a putut spune: „Cine Mă vede pe Mine, acela ÎI vede pe Fiul”, dar Fiul putea să spună: „Cine M-a văzut pe Mine, a văzut pe Tatăl.” (Ioan 14.9). Noi Îl putem cunoaşte pe Dumnezeu numai prin descoperire divină. Nu ne oprim la diferitele sale descoperiri, ci toate acestea provin din El. În Luca 10.22 este scris: „…şi nimeni nu ştie cine este Fiul, afară de Tatăl, nici cine este Tatăl, afară de Fiul şi acela căruia vrea Fiul să i-L descopere.”

Deja înainte de întemeierea lumii Dumnezeu plănuise toate lucrurile. Deja din veşnicie urma ca slava lui Dumnezeu să fie descoperită prin Isus Hristos. Prin ştiinţa Lui de mai înainte, El a putut să-i aleagă înaintea întemeierii lumii pe cei ce urmau să devină fiii şi fiicele Sale (Efes. 1.4-5). Numele lor au fost scrise în cartea vieţii Mielului (Apoc. 13.8), înainte de începutul timpului. Există o alegere divină mai dinainte: Hristos a fost rânduit mai dinainte să fie Răscumpărător, iar Mireasa Lui a fost rânduită mai dinainte să fie răscumpărată. Pe baza ştiinţei Lui mai dinainte, Dumnezeu i-a cunoscut pe aceia care vor primi Cuvântul şi mântuirea Sa, de aceea i-a putut rândui mai dinainte pentru viaţa veşnică. Prin ştiinţa Lui mai dinainte, El ne-a inclus în măreţul Său plan. (Rom. 8. 29-30)

SĂ LUĂM BINE SEAMA

În creştinătatea din zilele noastre puteţi auzi clerul spunând „Fiţi binecuvântaţi de Dumnezeu Tatăl, de Dumnezeu Fiul şi de Dumnezeu Duhul Sfânt”. Trebuie să recunoaştem însă că o asemenea formulare nu a fost folosită nici măcar o singură dată de vreun proroc sau apostol. Sigur că Dumnezeu este Tatăl nostru, dar nu veţi găsi termenul de „Dumnezeu Fiul” ci mai degrabă FIUL LUI DUMNEZEU. Acelaşi lucru este valabil şi în cazul Duhului Sfânt. Nici măcar o dată nu găsim pe cineva spunând în Scriptură „Dumnezeu Duhul Sfânt”. Nu „Dumnezeu Duhul Sfânt” se mişca deasupra apelor, ci DUHUL LUI DUMNEZEU (Gen. 1.2). Este de neînţeles de ce totul a fost răsucit. Nu „Dumnezeu Duhul Sfânt” a coborât peste Mesia când Acesta a fost botezat, ci Duhul lui Dumnezeu (Mat. 3.16). Nu „Dumnezeu Duhul Sfânt” a umbrit-o pe Maria, ci aşa cum este scris: „Duhul Sfânt Se va pogorî peste tine, şi puterea Celui Prea înalt te va umbri. De aceea Sfântul care Se va naşte din tine, va fi chemat FIUL LUI DUMNEZEU.” (Luca 1.35). Cuvântul „Dumnezeu” este folosit ca şi combinaţie numai când se vorbeşte despre Tatăl – de exemplu „Binecuvântat să fie Dumnezeu, Tatăl…” – dar niciodată atunci când este vorba despre Fiul sau despre Duhul. Dacă Duhul Sfânt ar fi o altă persoană, atunci Copilul trebuia numit „Fiul Duhului Sfânt”, pentru că Duhul Sfânt a umbrit-o pe Maria. Duhul Sfânt este pur şi simplu Duhul lui Dumnezeu, iar Fiul lui Dumnezeu este descoperirea Tatălui în chip vizibil.

În Ioel 2.28 Dumnezeu a spus: „După aceea voi turna Duhul Meu peste orice făptură…” Împlinirea acestei făgăduinţe ne este descrisă în Fapte 2. Dumnezeu nu a revărsat o altă persoană, ci El a turnat pur şi simplu Duhul Lui, exact aşa cum a făgăduit. În Fapte 1.4-8, Isus a vorbit despre făgăduinţa Tatălui. EL nu a spus numai că va trimite Duhul Sfânt, (Ioan 16.7) ci a făgăduit că El însuşi se va întoarce (Ioan 14.18). Ambele sunt adevărate: în ziua Cincizecimii EL a venit prin Duhul ca să locuiască în inimile credincioşilor. Acum Hristos este în noi, ca Duh, nădejdea slavei (Col. 1.27). În prima sa predică, Petru s-a referit la evenimentul acela: „Şi acum, odată ce S-a înălţat prin dreapta lui Dumnezeu, şi a primit de la Tatăl făgăduinţa Duhului Sfânt, a turnat ce vedeţi şi auziţi.” (Fapte 2.33). Ioan Botezătorul vestise deja: „EL vă va boteza cu Duhul Sfânt şi cu foc.” (Mat. 3.11). Adevărata învăţătură apostolică este că în Hristos, Dumnezeu a fost cu noi, iar prin Duhul Sfânt, El locuieşte în noi. În Ioan 4.24 Domnul a spus: „Dumnezeu este Duh…” Astfel, El a turnat Duhul Său. În 2 Corinteni 3.17 Pavel scrie: „Căci Domnul este Duhul…” Ce spuneţi acum? „Dumnezeu este Duh…”, „Domnul este Duhul…”, Duhul Sfânt este Duh – dar este un singur Duh, şi Acela este Duhul lui Dumnezeu. Indiferent dacă este scris „Duhul lui Dumnezeu”, „Duhul Domnului” sau „Duhul Sfânt” — întotdeauna este vorba despre unul şi acelaşi Duh.

Dacă citim despre Tatăl, Fiul şi Duhul Sfânt, toate aceste descoperiri îşi au originea în Dumnezeul Atotputernic. Fiul şi Duhul Sfânt nu pot fi despărţiţi de Dumnezeu. În Fiul, Dumnezeu a refăcut legătura cu noi, prin Duhul noi avem legătură cu El. Fiul a spus: „Am ieşit de la Tatăl…” (Ioan 16.28); acelaşi lucru este spus şi despre Duhul Sfânt: „…Duhul adevărului, care purcede de la Tatăl…” (Ioan 15.26). Astfel, Fiul şi Duhul Sfânt nu şedeau la stânga şi la dreapta Tatălui, ci au ieşit de la Tatăl. Acesta este adevărul absolut biblic!

FIUL

În Psalmul 2.7 citim: „Eu voi vesti hotărârea Lui” – zice Unsul – Domnul mi-a zis: „TU eşti Fiul Meu! Astăzi Te-am născut.”” Cuvântul „astăzi” nu se referă în nici un caz la veşnicie, pentru că veşnicia nu posedă noţiunea de ieri, azi şi nici mâine. „Astăzi” este o noţiune care se referă la timp. În Vechiul Testament acest text era o prorocie care urma să se împlinească în viitor. Noi privim în urmă, şi vedem că s-a împlinit. Tot planul de mântuire a fost trasat în Vechiul Testament, în Cuvântul profetic. Dar împlinirea fiecărei făgăduinţe are loc în Noul Testament.

În Psalmul 2.8 citim despre Fiul: „Cere-Mi, şi-Ţi voi da neamurile de moştenire, şi marginile pământului în stăpânire!” Tuturor trebuie să le fie clar că nici un om nu poate fi mântuit prin faptul că el crede că există Dumnezeu. Şi Satana crede în El, şi tremură (Iac. 2.19). Credinţa mântuitoare constă în faptul că singurul Dumnezeu adevărat ne-a împăcat cu El prin Fiul. Dacă cineva nu crede în descoperirea directă a lui Dumnezeu în Hristos, este pur şi simplu pierdut. Încă mai este valabil versetul care spune: „Crede în Domnul Isus şi vei fi mântuit tu şi casa ta.” (Fapte 16.31) Fiul s-a făcut Mântuitorul nostru, de aceea trebuie să credem în El, ca să fim mântuiţi.

În Psalmul 2.12 tema aceasta este luminată şi mai puternic: „Daţi cinste Fiului, ca să nu Se mânie, şi să nu pieriţi pe calea voastră, căci mânia Lui este gata să se aprindă! Ferice de toţi câţi se încred în El!” Noi nu avem voie să trecem cu uşurinţă peste acest cuvânt. Mulţi vorbesc despre Dumnezeu, despre iubitorul Tată ceresc, dar nu recunosc că Tatăl a devenit Mântuitorul nostru prin Fiul. Astfel, adevărata credinţă în Tatăl, începe cu credinţa în Fiul, pentru că răscumpărarea noastră a avut loc în Fiul. Singura credinţă valabilă în Dumnezeu este credinţa în Domnul Isus Hristos. Numai în El Dumnezeu S-a întâlnit personal cu omenirea şi în El Îl putem întâlni şi vedea pe Dumnezeu, şi să fim mântuiţi. Noi trebuie să credem în El aşa cum s-a descoperit El pentru noi.

Din pricina noastră El a trebuit să iniţieze o relaţie de Tată-fiu. Noi urma să devenim fii şi fiice ale lui Dumnezeu. În 2 Samuel 7.14 aflăm vestirea profetică: „EU îi voi fi Tată şi el îmi va fi fiu.” Dar nu se opreşte acolo, ci Dumnezeu îi include în măreţul Său plan pe toţi fiii şi fiicele Sale. În Osea 1.10b citim: „…li se va zice: „Copiii Dumnezeului Celui viu!”” Acest lucru s-a putut întâmpla prin Isus Hristos. Pavel scrie în 2 Corinteni 6.17: „EU vă voi fi Tată, şi voi îmi veţi fi fii si fiice, zice Domnul cel Atotputernic.” Toţi adevăraţii fii şi fiice ale lui Dumnezeu vor asculta şi se vor dovedi credincioşi. În Efeseni 1.5 apostolul pune în evidenţă planul lui Dumnezeu cu noi după cum urmează: „…ne-a rânduit mai dinainte să fim înfiaţi prin Isus Hristos, după buna plăcere a voii Sale.” Noi vorbim despre Dumnezeu şi despre planul Lui cu omenirea. Există pe pământ oameni care şi-au dat seama ce înseamnă să fie o parte din planul lui Dumnezeu. Ei au fost aleşi în Hristos, şi sunt în El. De aceea nici o pâră nu mai este ridicată împotriva lor. Ei au primit neprihănirea prin răscumpărare. Ei sunt plăcuţi lui Dumnezeu, şi au fost făcuţi fii şi fiice.

Psalmul 89.26-27 se referă la relaţia de Tată-fiu: „EL îmi va zice: „TU eşti Tatăl meu, Dumnezeul meu şi Stânca mântuirii mele!” Iar Eu îl voi face întâiul născut, cel mai înalt dintre împăraţii pământului.” În Vechiul Testament aceasta a fost o prorocie, dar o vedem împlinindu-se prin Isus Hristos, Domnul nostru. În trupul Său de carne, EL a suferit şi a murit ca singurul Fiu născut, în locul tuturor fiilor şi fiicelor lui Dumnezeu. Prin învierea Lui, trupul Său a fost transformat din moarte în nemurire. Prin aceasta ni se garantează învierea şi transformarea trupurilor noastre.

Aici nu este vorba numai despre o învăţătură despre care ne-am putea certa, ci despre împlinirea planului divin al mântuirii care face din copiii oamenilor copii ai lui Dumnezeu. Nu doar păcatul nostru a trebuit să fie ridicat de la noi, ci noi trebuia să fim răscumpăraţi de la moarte şi eliberaţi din locuinţa morţilor. În Psalmul 68.19-20 este scris: „Binecuvântat să fie Domnul, care zilnic ne poartă povara, Dumnezeu, mântuirea noastră. Dumnezeu este pentru noi Dumnezeul izbăvirilor, şi Domnul, Dumnezeu, ne poate scăpa de moarte.” Nu a existat nici un om născut în această lume care să fi posedat putere asupra morţii. Din contră, toţi au murit, mai puţin Enoh şi Ilie. Cea mai bună dovadă sunt nenumăratele cimitire din jurul nostru. Este o venire şi o plecare. Dar Domnul a spus: „Îi voi răscumpăra din mâna locuinţei morţilor, îi voi izbăvi de la moarte. Moarte, unde îţi este ciuma? Locuinţă a morţilor, unde îţi este nimicirea?” (Osea 13.14). Aceasta a fost o făgăduinţă în Vechiul Testament, iar acum este o realitate. Noi ştim pe Unul care a biruit pentru noi moartea, pe Satana şi Locuinţa morţilor. În Zaharia 9.11 citim: „Însă, cât pentru tine, Sioane, din pricina legământului tău pecetluit cu sânge, voi scoate pe prinşii tăi de război din groapa în care nu este apă.” Ne aducem aminte de Lazăr şi bogatul care cerea apă. Răscumpărarea a fost şi pentru cei ce au aşteptat venirea lui Mesia. Aceştia au mers în Rai, dar atunci când a înviat Hristos, cei care au trăit în Vechiul Testament şi care trebuiau să aibă parte de prima înviere, au ieşit din morminte, cu El (Mat. 27.52-53). În Efeseni 4.8 citim: „De aceea este zis: „S-a suit sus, a luat robia roabă, şi a dat daruri oamenilor.”

Legământul cel nou a fost făgăduit deja în Vechiul Testament. Ieremia scrie de exemplu în cap. 31.31-34: „Iată, vin zile, zice Domnul, când voi face cu casa lui Israel şi cu casa lui Iuda un legământ nou. Nu ca legământul, pe care l-am încheiat cu părinţii lor, în ziua când i-am apucat de mână, să-i scot din ţara Egiptului, legământ pe care l-au călcat, măcar că aveam drepturi de soţ asupra lor, zice Domnul.” Ci iată legământul, pe care-l voi face cu casa lui Israel, după zilele acelea, zice Domnul: Voi pune Legea Mea înlăuntrul lor, o voi scrie în inima lor; şi Eu voi fi Dumnezeul lor, iar ei vor fi poporul Meu. Nici unul nu va mai învăţa pe aproapele, sau pe fratele său, zicând: „Cunoaşte pe Domnul!” Ci toţi Mă vor cunoaşte, de la cel mai mic până la cel mai mare, zice Domnul; căci le voi ierta nelegiuirea, şi nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatul lor.” Domnul Dumnezeu a făgăduit de asemenea: „Vă voi da o inimă nouă, şi voi pune în voi un duh nou; voi scoate din trupul vostru inima de piatră, şi vă voi da o inimă de carne. Voi pune Duhul Meu în voi, şi vă voi face să urmaţi poruncile Mele şi să păziţi şi să împliniţi legile Mele.” (Ezec. 36.26-27) – El a făcut posibil lucrul acesta.

Când a murit Mântuitorul nostru, a intrat în vigoare legământul cel nou. EL a mărturisit aceasta în Matei 26.28: „Căci acesta este sângele Meu, sângele legământului celui nou.” Evangheliile descriu ce s-a întâmplat atunci când a murit Mântuitorul nostru. Au existat de asemenea martori care L-au văzut după ce a înviat. Nu este o poveste, ci este adevărul. El a ieşit Biruitor.

Petru scrie despre acest măreţ eveniment: „Hristos, de asemenea a suferit odată pentru păcate, El, cel neprihănit, pentru cei nelegiuiţi, ca să ne aducă la Dumnezeu. EL a fost omorât în trup, dar a fost înviat în Duh.” (1Pt 3.18). Noi suntem răscumpăraţi cu un preţ scump, suntem mântuiţi, eliberaţi. Moartea şi locuinţa morţilor şi-au pierdut pretenţia asupra noastră. Noi credem pur şi simplu ceea ce spune Dumnezeu în Cuvântul Său: „Astfel dar, deoarece copiii sunt părtaşi sângelui şi cărnii, tot aşa şi El însuşi a fost deopotrivă părtaş la ele, pentru ca, prin moarte, să nimicească pe cel ce are puterea morţii, adică pe Diavolul, şi să izbăvească pe toţi aceia, care prin frica morţii erau supuşi robiei toată viaţa lor.” (Evrei 2.14-15).

El a isprăvit lucrarea de răscumpărare, şi a treia zi a înviat. Apoi a rămas patruzeci de zile cu ucenicii Lui, vorbind cu ei despre lucrurile privitoare la Împărăţia lui Dumnezeu. Mai târziu a fost înălţat la cer, în faţa ucenicilor Săi. (Luca 24.50-51). Textele biblice corespunzătoare din Noul Testament ar trebui să ne fie cunoscute. Partea copleşitoare este că toate lucrurile au fost profeţite în Vechiul Testament, şi apoi s-au întâmplat în Noul Testament.

În Psalmul 68.18 se spune: „Te-ai suit pe înălţime, ai luat prinşi de război, ai luat în dar oameni.” În Psalmul 47.5 putem citi o profeţie asemănătoare: „Dumnezeu se suie în mijlocul strigătelor de biruinţă, Domnul înaintează în sunetul trâmbiţei.” Noi toţi ştim că Isus Hristos s-a suit, dar recunoaştem şi că El a fost Dumnezeu descoperit în trup. De aceea este adevărat că Dumnezeu s-a suit în mijlocul strigătelor de biruinţă. Planul lui Dumnezeu cu omenirea a devenit o realitate.

În Efeseni 4.10 citim: „Cel ce S-a pogorât, este acelaşi cu Cel ce s-a suit mai pe sus de toate cerurile, ca să umple toate lucrurile.” Am putea să enumerăm mai multe versete care vorbesc despre această temă.

Încheiem acest capitol cu mărturia apostolului Pavel: „V-am învăţat înainte de toate, aşa cum am primit şi eu: că Hristos a murit pentru păcatele noastre, după Scripturi; că a fost îngropat şi a înviat a treia zi, după Scripturi; şi că S-a arătat lui Chifa, apoi celor doisprezece. După aceea S-a arătat la peste cinci sute de fraţi deodată, dintre care cei mai mulţi sunt încă în viaţă, iar unii au adormit. În urmă S-a arătat lui Iacov, apoi tuturor apostolilor. După ei toţi, ca unei stârpituri, mi s-a arătat şi mie.” (1Cor 15.3-8).

UMANITATEA LUI ISUS HRISTOS

Acum ne vom ocupa de umanitatea lui Hristos, de acele domenii care ni-L arată pe Hristos ca om lângă Dumnezeu, şi anume ca Fiul lui Dumnezeu, Fiul omului, Fiul lui David, Mielul lui Dumnezeu, Mijlocitor, Preot, Proroc, etc. Despre El este scris: „S-a dezbrăcat pe Sine însuşi şi a luat chip de rob, făcându-se asemenea oamenilor. La înfăţişare a fost găsit ca om, S-a smerit si S-a făcut ascultător până la moarte, şi încă moarte de cruce” (Fil. 2.7-8). Domnul slavei a devenit Rob. Yahweh s-a arătat ca Yahshua şi a fost născut în lumea aceasta la fel ca oricare alt copil. (Luca 2.7). Pentru a putea să ne răscumpere, Logosul – Cuvântul – a trebuit să se facă trup (Ioan 1.14). El a fost sută la sută om. Copil fiind, El a fost tăiat împrejur după Lege: „Când a venit ziua a opta, în care trebuia tăiat împrejur Pruncul, I-au pus numele Isus, nume care fusese spus de înger înainte ca să fi fost El zămislit în pântece.” Luca 2.21. Desigur, acest lucru poate depăşi înţelegerea noastră. Dar prin credinţă primim orice lucru care face parte din planul Său măreţ. Când a fost vestită naşterea lui Hristos, îngerul a spus: „Ea va naşte un Fiu, şi-I vei pune numele Isus, pentru că El va mântui pe poporul Lui de păcatele sale.” (Mat. 1.21). De asemenea, pruncul a fost închinat Domnului Dumnezeu: „…după cum este scris în Legea Domnului: „Orice întâi născut de parte bărbătească va fi închinat Domnului.”” (Luca 2.22, 23). El a fost şi întâiul născut al Mariei, pentru că ea a avut mai târziu alţi fii şi fiice cu Iosif. (Mat. 13.55-56) Această mare taină nu poate fi înţeleasă – noi o credem pur şi simplu. Pe de-o parte este scris: „Astăzi în cetatea Iui David, vi s-a născut un Mântuitor, care este Hristos, Domnul.” (Luca 2.11), pe de altă parte se spune că acest Prunc, care era Hristos, Domnul, trebuia închinat Domnului ca întâi născut. Yahweh era descoperirea vizibilă a lui Dumnezeu, într-un trup duhovnicesc, iar Isus este arătarea vizibilă într-un trup omenesc. El trebuia să fie om sută la sută ca să poată să înţeleagă omenirea, şi să o răscumpere. Aceasta nu a fost o pretenţie, ci o realitate. În trupul Său omenesc a suferit, a plâns şi a fost în toate lucrurile asemenea nouă, dar fără păcat. El a trebuit să fie om, ca să poată muri. El trebuia să fie Dumnezeu, ca să biruiască moartea. Ca om El a mâncat, a băut, a fost obosit, a dormit, S-a rugat aşa cum ne rugăm şi noi – El a fost sută la sută om. „Prin urmare, a trebuit să Se asemene fraţilor Săi în toate lucrurile.” (Evrei 2.17) Peste tot unde apare El ca om, noi Îl vedem „lângă Dumnezeu”.

Isus Hristos a fost Fiul zămislit al lui Dumnezeu, născut în lumea aceasta. Noi urma să fim făcuţi părtaşi firii dumnezeieşti (2Pt 1.4). De aceea sângele Său, gândurile Sale, viaţa Lui, totul a fost sfânt şi fără păcat. Moartea, Locuinţa morţilor şi Satana nu au avut nici un drept asupra Lui. Dar El a luat locul nostru şi a luat asupra Sa tot ceea ce trebuia să vină peste noi. În cele patru evanghelii, Mesia este descris în umanitatea Sa de la naştere până la înălţare. El a fost ascultător pe deplin, şi a fost botezat de Ioan la fel ca şi ceilalţi oameni – aşa citim în Luca 3.21-22 citim: „După ce a fost botezat tot norodul, a fost botezat şi Isus; şi pe când Se ruga, s-a deschis cerul, şi Duhul Sfânt S-a pogorât peste El în chip trupesc, ca un porumbel. Şi din cer s-a auzit un glas, care zicea: „TU eşti Fiul Meu prea iubit: în Tine îmi găsesc toată plăcerea Mea!””

Aici nu este vorba numai despre un mare eveniment, ci despre faptul ca noi să trăim acelaşi lucru, ca fii şi fiice ale lui Dumnezeu. Oricine a devenit cu adevărat credincios, va asculta Cuvântul lui Dumnezeu şi se va lăsa botezat biblic. Atunci s-a deschis cerul deasupra Fiului lui Dumnezeu; acum toţi fiii şi fiicele lui Dumnezeu stau sub un cer deschis şi Duhul Sfânt vine peste ei ca la început. Prin botezul în apă noi arătăm că L-am primit pe Hristos. Prin botezul cu Duhul Sfânt, Dumnezeu arată că ne-a primit. Această putere supranaturală este necesară pentru a putea duce o viaţă plăcută lui Dumnezeu în calitate de fii şi fiice ale lui Dumnezeu.

ROBUL

În umanitatea Sa, Hristos a fost denumit Robul Domnului. EL a venit pentru a face voia desăvârşită a lui Dumnezeu. În Isaia 42.1 citim: „Iată Robul Meu, pe care-L sprijinesc, Alesul Meu, în care îşi găseşte plăcere sufletul Meu. Am pus Duhul Meu peste El; El va vesti neamurilor judecata.” Aceasta a fost o făgăduinţă şi o prezicere din Vechiul Testament şi s-a împlinit în Noul Testament. Toţi fii şi fiicele lui Dumnezeu au fost primiţi de Tatăl ceresc prin Isus Hristos, Fiul. După ce Duhul lui Dumnezeu a venit peste Hristos, El a fost Unsul – Mesia, şi Şi-a început slujba. În Luca 4 de la v. 18 Domnul a citit prorocia care făcea referire la El, din prorocul Isaia 61. 1-2: „Duhul Domnului este peste Mine, pentru că M-a uns să vestesc săracilor Evanghelia; M-a trimis să tămăduiesc pe cei cu inima zdrobită, să propovăduiesc robilor de război slobozirea şi orbilor căpătarea vederii, să dau drumul celor apăsaţi, şi să vestesc anul de îndurare al Domnului.” Pentru că Hristos a înviat din morţi şi trăieşte în cei răscumpăraţi, El Îşi continuă slujba prin ei: cei pierduţi sunt mântuiţi, cei legaţi sunt eliberaţi, bolnavii sunt vindecaţi, căci Isus Hristos este Acelaşi ieri şi azi şi în veci. Noi suntem o parte din legământul făcut de Dumnezeu prin Isus Hristos. În Isaia 42.6-7 se spune: „EU, Domnul, Te-am chemat ca să dai mântuire, şi Te voi lua de mână. Te voi păzi şi te voi pune ca Legământ al poporului, ca să fii Lumina neamurilor, să deschizi ochii orbilor, să scoţi din temniţă pe cei legaţi şi din prinsoare pe cei ce locuiesc în întuneric.” Împlinirea o poate citi fiecare în Matei 12.17-21.

În prorocul Isaia cap. 52.13 până la 53.12 Mântuitorul este prezentat în chip de rob pe drumul Său de la Ghetsimani la Golgota. „N-avea nici frumuseţe, nici strălucire ca să ne atragă privirile, şi înfăţişarea Lui n-avea nimic care să ne placă. Dispreţuit şi părăsit de oameni, om al durerii şi obişnuit cu suferinţa, era aşa de dispreţuit că îţi întorceai faţa de la El, şi noi nu L-am băgat în seamă.” (cap. 53.2b-3). Psalmul 129.3 este o îndrumare profetică înspre suferinţa Lui: „Plugarii au arat pe spinarea Mea, au tras brazde lungi pe ea.” Poate ne întrebăm de ce a trebuit să sufere El toate acestea, dar ne dăm seama că El a trebui să sufere pedeapsa în locul nostru. Noi eram cei vinovaţi. În Isaia 50.6 citim un gând asemănător : „Mi-am dat spatele înaintea celor ce Mă loveau, şi obrajii înaintea celor ce îmi smulgeau barba, nu Mi-am ascuns faţa de ocări şi de scuipături.” Orice om care a citit Biblia ştie cum a fost batjocorit, bătut şi scuipat Domnul şi Mântuitorul nostru. Tot ce au spus prorocii s-a împlinit. Ca rob, Mesia a fost umilit cum probabil nu s-a mai întâmplat cu altcineva vreodată. El a fost tratat ca şi cum ar fi fost cel mai mare ucigaş de pe pământ. Marcu 14.65 relatează: „Şi unii au început să-L scuipe, să-I acopere faţa, să-L bată cu pumnii şi să-I zică: „Proroceşte!” Iar aprozii L-au primit în palme.” Cine poate să înţeleagă că Domnul slavei a devenit om al durerii, al lacrimilor şi al suferinţei. În cap. 15 este scris despre cununa de spini care I-a fost pusă pe cap, despre batjocura care a avut-o de îndurat. În versetul 28 ne este dată apoi o explicaţie: „Astfel s-a împlinit Scriptura care zice (Isa. 53.12): A fost pus în numărul celor fărădelege.” Atunci când suferea, noi nu-L mai vedem ca Împărat în frumuseţea Lui; Îl vedem ca pe un rob care a luat asupra Sa toată povara omenirii. Prorocul Isaia a spus şi el mai dinainte care vor fi roadele suferinţei Lui: „Va vedea rodul muncii sufletului Lui şi se va înviora. Prin cunoştinţa Lui, Robul meu cel neprihănit va pune pe mulţi oameni într-o stare după voia lui Dumnezeu, şi va lua asupra Lui povara nelegiuirilor lor.” Isa. 53.11

El a fost Domn, dar a trebuit să procedeze ca un Rob. Noi am fost cei vinovaţi care am meritat moartea, iar acum suntem socotiţi neprihăniţi prin credinţă. Noi am fost părăsiţi de Dumnezeu. Când atârna pe cruce, El a strigat în locul nostru: „Dumnezeul Meu. Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?” Aceea a fost clipa când păcatele întregii lumi au fost puse asupra Lui. Dumnezeu nu poate suferi păcatul, aşa că El S-a retras în momentul acela, dar în clipa următoare suliţa a intrat în coasta Lui, sângele sfânt s-a vărsat pentru răscumpărarea noastră iar noi am fost împăcaţi cu Dumnezeu. În Psalmul 22 David a prorocit prin inspiraţie divină că se va întâmpla acest lucru. ,,Toţi cei ce mă văd îşi bat joc de mine.” (v. 7) „Căci nişte câini mă înconjoară, o ceată de nelegiuiţi dau târcoale împrejurul meu, mi-au străpuns mâinile şi picioarele: toate oasele aş putea să mi le număr. Ei, însă, pândesc şi mă privesc; îşi împart hainele mele între ei, şi trag la sorţ pentru cămaşa mea.” (v. 16-18). Noi ştim că aşa s-a şi întâmplat.

Vedem noi cât de exact s-au împlinit cu Mesia peste o sută de expuneri profetice din Vechiul Testament, la prima venire a lui Hristos? Totul a fost prevestit şi s-a întâmplat: de la naştere şi până la înălţarea Lui la cer. Petru spune: „Prorocii, care au prorocit despre harul care vă era păstrat vouă, au făcut din mântuirea aceasta ţinta cercetărilor şi căutării lor stăruitoare. Ei cercetau să vadă ce vreme şi ce împrejurări avea în vedere Duhul lui Hristos, care era în ei, când vestea mai dinainte patimile lui Hristos şi slava de care aveau să fie urmate.” (1Pt 1.10-11) Aşa cum Duhul lui Dumnezeu a descoperit prorocilor ce se va întâmpla, noi privim acum în urmă şi vedem prin descoperirea aceluiaşi Duh Sfânt că acestea s-au întâmplat pentru noi. Pavel o exprimă atât de frumos în Efes. 2.13-16: „Dar acum, în Hristos Isus, voi, care odinioară eraţi depărtaţi, aţi fost apropiaţi prin sângele lui Hristos. Căci El este pacea noastră, care din doi a făcut unul, şi a surpat zidul de la mijloc care-i despărţea, şi, în trupul Lui, a înlăturat vrăjmăşia dintre ei, Legea poruncilor, în orânduirile ei, ca să facă pe cei doi să fie în El însuşi un singur om nou, făcând astfel pace; şi a împăcat pe cei doi cu Dumnezeu într-un singur trup, prin cruce, prin care a nimicit vrăjmăşia.” Noi suntem beneficiarii, şi recunoaştem prin credinţă că suntem ceea ce a făcut Dumnezeu din noi prin Isus Hristos, Mântuitorul nostru. Noi nu mai suntem ceea ce a făcut din noi Satana prin neascultare şi păcat. Recunoaştem că am fost răscumpăraţi pe deplin, şi că am fost reaşezaţi în starea de fii şi fiice ale lui Dumnezeu, dobândind viaţă veşnică. Când ne gândim că Domnul nostru a trebuit să meargă pe această cale pentru noi, ne simţim foarte neînsemnaţi. Măreţul Său har a fost revărsat peste noi, şi dragostea Sa ne-a fost arătată. El, Domnul şi Învăţătorul (Ioan 13.13) a refuzat să fie numit astfel atunci când se afla în slujba Sa de Rob. „Un fruntaş a întrebat pe Isus: „Bunule Învăţător, ce trebuie să fac ca să moştenesc viaţa veşnică?” „Pentru ce Mă numeşti bun?” i-a răspuns Isus. „Nimeni nu este bun decât Unul singur: Dumnezeu.” (Luca 18.18-19). În umanitatea Sa, El nu a primit slavă şi cinste de la nimeni. EL a spus cuvintele: „EU nu umblu după slava care vine de la oameni. Cum puteţi crede voi, care umblaţi după slava pe care v-o daţi unii altora şi nu căutaţi slava care vine de la singurul Dumnezeu?” (Ioan 5.41+44). Aceasta arată spre El ca Rob. De asemenea, ca Rob EL a venit pentru a face voia lui Dumnezeu şi pentru a înfăptui răscumpărarea. De aceea a spus: „Cel ce M-a trimis este cu Mine pentru că totdeauna fac ce-I este plăcut.” (Ioan 8.29). Ca rob, El a venit să slujească, de aceea a spus: „Fiul omului n-a venit să I se slujească, ci ca El să slujească şi să-Şi dea viaţa ca răscumpărare pentru mulţi.” (Mat. 20.28). În exterior Mesia era un Rob, însă pe dinăuntru era totuşi Domnul slavei. El a trebuit să devină totul, pentru ca planul de mântuire să poată fi împlinit.

PROROCUL

În Fapte 3.22-23 Petru se referă la Cuvântul din Deuteronom 18.18 şi spune despre Isus că El este Prorocul făgăduit: „În adevăr Moise a zis părinţilor noştri: „Domnul Dumnezeul vostru, vă va ridica dintre fraţii voştri un proroc ca mine, pe El să-L ascultaţi în tot ce vă va spune. Şi oricine nu va asculta de Prorocul acela va fi nimicit cu desăvârşire din mijlocul norodului.”” Domnul a trebuit să îndeplinească şi slujba de Proroc. De aceea s-a dat avertizarea: „…oricine nu va asculta de Prorocul acela, va fi nimicit cu desăvârşire din mijlocul norodului.” Noi trebuie să-L ascultăm şi să-L credem pe El, ca astfel să-L putem asculta şi să-L credem pe Dumnezeu şi să avem viaţă veşnică.

Pe muntele schimbării la Faţă a răsunat din norul supranatural glasul care zicea: „Acesta este Fiul Meu prea iubit în care îmi găsesc plăcerea Mea!” Când au auzit, ucenicii au căzut cu feţele la pământ şi s-au înspăimântat foarte tare.” (Mat. 17.5-6). Numai dacă peste noi vine frica de Dumnezeu, vom avea atitudinea corectă faţă de Domnul, faţă de Cuvântul Său şi faţă de ceea ce face El.

Dacă Îl vedem pe Isus Hristos proslăvit, vom lua seama la cuvintele „De El să ascultaţi.” Noi nu suntem obligaţi să ascultăm vreo instituţie, clerul sau pe vreo „autoritate duhovnicească”, ci ni se spune să-L ascultăm numai pe El. El era Domnul şi a lucrat ca Proroc, vestind voia desăvârşită a lui Dumnezeu prin Cuvântul desăvârşit al lui Dumnezeu.

Ioan Botezătorul a fost întrebat: „Eşti tu Prorocul?” El a răspuns: „Nu.” (Ioan 1.21). Ioan a fost cel mai mare dintre proroci pentru că el a făcut trecerea de la Vechiul la Noul Testament şi L-a prezentat pe Hristos, Mielul lui Dumnezeu. Dar el nu a fost Prorocul despre care a prorocit Moise. Acest Proroc era Mesia. Prin El, partea profetică din planul de mântuire a fost descoperită şi confirmată, prin slujba Lui. „Oamenii aceia, când au văzut minunea pe care o făcuse Isus, ziceau: „Cu adevărat acesta este Prorocul cel aşteptat în lume.”” (Ioan 6.14).

În slujba lui Mesia trebuia să existe o parte profetică. Fiecare verset trebuie să se împlinească. Dacă se vorbeşte despre El ca proroc, El a trebuit să fie trimis la fel cum au fost trimişi toţi prorocii, printr-o însărcinare divină. Aceasta a fost una dintre slujbele Sale, atunci când S-a descoperit ca Fiu. De aceea citim în Ioan 5.19: „Adevărat, adevărat vă spun că, Fiul nu face nimic de la Sine, El nu face decât ce vede pe Tatăl făcând: şi tot ce face Tatăl, face şi Fiul întocmai.” Ca Fiul omului, El a fost om pe deplin, cum au fost şi toţi prorocii. Aici nu vorbea un Dumnezeu neajutorat către un Dumnezeu puternic, ci Fiul omului, Isus Hristos, în slujba Sa profetică se adresa lui Dumnezeu. Prorocii trimişi de Domnul erau văzători. Prin inspiraţia Duhului ei vedeau vedenii şi le era descoperită voia lui Dumnezeu. Aici Îl vedem pe Fiul omului în slujba de Proroc, de văzător, pentru a împlini Scriptura. El a spus ceea ce a văzut şi a auzit.

Şi textul Vechiului Testament din Psalmul 40.8 se referă la El: „Atunci am zis: „Iată-Mă – în sulul cărţii este scris despre Mine-, vin să fac voia Ta, Dumnezeule!” (Evrei 10.7-9). Prorocii şi mulţi oameni neprihăniţi au dorit să facă voia lui Dumnezeu dar într-un punct sau altul au dat greş. Aici este Unul care nu ar fi putut să greşească: El nu doar că a avut intenţia să facă voia lui Dumnezeu, ci a avut şi puterea de a o face. În Evrei 10.10 spune: „…prin această voie am fost sfinţiţi noi şi anume prin jertfirea trupului lui Isus Hristos, odată pentru totdeauna.” El a fost Mielul desăvârşit, jertfa desăvârşită, şi prin El noi am primit o mântuire desăvârşită. Ca Fiu născut al lui Dumnezeu, EL a ridicat neascultarea primului Adam şi a fost deplin ascultător lui Dumnezeu. Pentru că EL a putut să facă voia desăvârşită a lui Dumnezeu, aici pe pământ, şi noi suntem acum aşezaţi în starea de a face voia desăvârşită a lui Dumnezeu. Conform Coloseni 2.13, noi am primit o iertare totală. „Pe voi care eraţi morţi în greşelile voastre şi în firea voastră pământească netăiată împrejur, Dumnezeu v-a adus la viaţă împreună cu El, după ce ne-a iertat toate greşelile.”

Ştim cu toţii că Hristos trebuia să fie proroc, dar El a fost mai mult decât atât. El a fost marele „EU SUNT” care a vorbit prin toţi prorocii. El a fost Acela care putea să spună „mai înainte ca să se nască Avraam, sunt Eu.”

MIELUL LUI DUMNEZEU

În Vechiul Testament, mielul era privit ca o jertfă nevinovată simbolizând Mielul desăvârşit al lui Dumnezeu care trebuia să vină şi să moară pentru omenirea vinovată. Când Ioan Botezătorul L-a văzut pe Mesia venind, a arătat către El şi a spus: „Iată Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii.” (Ioan 1.29). Petru scrie: „…căci ştiţi că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur, aţi fost răscumpăraţi din felul deşert de vieţuire, pe care-l moşteniserăţi de la părinţii voştri, ci cu sângele scump al lui Hristos, Mielul fără cusur şi fără prihană.” (1Pt 1.18). Biserica Dumnezeului Celui viu a fost răscumpărată pe deplin cu sângele dumnezeiesc (Fapte 20.28).

„Pe El Dumnezeu L-a rânduit mai dinainte să fie, prin credinţa în sângele Lui o jertfă de ispăşire …şi să socotească neprihănit pe cel ce crede în Isus” (Rom. 3.25-26). Ce adevăr minunat ni se prezintă prin Evanghelia lui Isus Hristos. Noi Îl avem pe Hristos, răspunsul la toate întrebările noastre. Cei ce cred, sunt socotiţi neprihăniţi prin credinţă, şi chiar sunt sfinţiţi pentru totdeauna, iar El însuşi S-a sfinţit pentru noi. (Ioan 17.19)

PREOTUL

Mesia trebuia să fie şi Marele Preot al mărturisirii noastre. În Evrei 9.11-14 se spune: „Dar Hristos a venit ca Mare Preot al bunurilor viitoare, a trecut prin cortul acela mai mare şi mai desăvârşit, care nu este făcut de mâini, adică nu este din zidirea aceasta; şi a intrat, odată pentru totdeauna în locul prea sfânt, nu cu sânge de ţapi şi viţei, ci cu însuşi sângele Său, după ce a căpătat o răscumpărare veşnică … cu cât mai mult sângele lui Hristos, care prin Duhul cel veşnic, S-a adus pe Sine însuşi jertfă fără pată lui Dumnezeu, vă va curăţa cugetul vostru de faptele moarte, ca să slujiţi Dumnezeului celui viu!” Ca Preot, El este acela care a adus jertfa. În acelaşi timp, El a fost Mielul, chiar jertfa. În timpul vieţii Sale pământeşti El s-a rugat. Când s-a rugat El nu se prefăcea doar că se roagă, ci era o necesitate care ţine de natura umană. În Evrei 5 de la v. 7 citim: „EL este acela care, în zilele vieţii Sale pământeşti, aducând rugăciuni şi cereri cu strigăte mari şi cu lacrimi către Cel ce putea să-L izbăvească de la moarte, şi fiind ascultat, din pricina evlaviei Lui, măcar că era Fiu, a învăţat să asculte prin lucrurile pe care le-a suferit. Şi după ce a fost făcut desăvârşit, S-a făcut pentru toţi cei ce-L ascultă, urzitorul unei mântuiri veşnice, căci a fost numit de Dumnezeu: Mare Preot, după rânduiala lui Melhisedec.” În trup El era om: a suferit, a fost pe deplin ascultător. Toate acestea făceau parte din planul de răscumpărare. El a venit pentru mântuirea noastră, pentru că noi nu ne puteam ajuta.

Despre acest misterios Melhisedec citim în Geneza 14, de la versetul 18: „Melhisedec, împăratul Salemului, a adus pâine şi vin; el era preot al Dumnezeului Celui Prea înalt. Melhisedec a binecuvântat pe Avraam şi a zis: „Binecuvântat să fie Avraam de Dumnezeul Cel Prea înalt. Ziditorul cerului şi al pământului. Binecuvântat să fie Dumnezeul Cel Prea înalt, care a dat pe vrăjmaşii tăi în mâinile tale.” Şi Avraam i-a dat zeciuială din toate.” Cine citeşte numai acest text, are impresia că în Ierusalim a domnit un împărat care avea în acelaşi timp şi slujba de preot. În Evrei 7 acest Împărat-Preot este descris mai detaliat: „…care, după însemnarea numelui său, este întâi, „împărat al neprihănirii”, apoi şi „împărat al Salemului”, adică „împărat al păcii”” (v. 2-3). Există numai Unul care poate fi numit „Împărat al neprihănirii” şi „Împărat al păcii” şi Acela este Împăratul împăraţilor. În timpul lui Avraam, El nu venise încă într-un trup omenesc, astfel, nu avea început. De aceea, în contextul acesta spune: „…fără tată, fără mamă.” Însă după ce a venit în trup, El a fost născut ca Fiu; de aceea trebuia să aibă un Tată şi o mamă. Fiecare împărat şi fiecare preot de pe pământ are un tată, o mamă, dar Melhisedec, împăratul păcii nu a avut. Aceasta este încă o dovadă copleşitoare că Domnul, care l-a întâmpinat atunci pe Avraam ca Preot, a venit mai târziu în această lume ca Fiu. Ca Preot El l-a întâmpinat pe Avraam cu pâine şi vin – un simbol spre cina Domnului. După ce duşmanii au fost biruiţi, s-a luat cina. La fel se va întâmpla cu cei mântuiţi. După ce va lua sfârşit lupta duhovnicească, cei care au ieşit biruitori vor merge cu Domnul la cina cea mare.

În Vechiul Testament, marele preot avea voie să intre în locul prea sfânt numai o dată pe an, şi anume în ziua cea mare a împăcării (Evrei 9.7). Dar Hristos, ca Mare Preot a intrat în cer odată pentru totdeauna cu propriul Lui sânge, şi prin aceasta ne-a mântuit. Sângele Său nu s-a pierdut în praful acestui pământ; a fost vărsat pe acest pământ, dar conform Scripturii El a intrat în sfânta sfintelor cu propriul Său sânge, şi l-a pus pe scaunul îndurării. De atunci, mila lui Dumnezeu este acordată oricui vrea s-o primească. Sângele mai vorbeşte şi pentru noi, astăzi. Este sângele legământului celui nou, care este valabil pentru toţi cei ce cred în timpul harului. Aceasta ne aminteşte despre prorocia dată de Isaia: „Domnul a găsit cu cale să-L zdrobească prin suferinţă… Dar, după ce Îşi va da viaţa ca jertfă pentru păcat, va vedea o sămânţă de urmaşi, va trăi multe zile, şi lucrarea Domnului va propăşi în mâinile Lui.” (Isa. 53.10).

MIJLOCITOR ŞI AVOCAT

Noţiunea „răscumpărare” şi „împăcare” implică un mijlocitor şi avocat. Iov a exprimat acest gând foarte clar, în Vechiul Testament: „Dar dacă se găseşte un înger mijlocitor pentru el, unul din miile acelea, care vestesc omului calea pe care trebuie s-o urmeze, Dumnezeu Se îndură de el şi zice îngerului: „Izbăveşte-l, ca să nu se pogoare în groapă; am găsit un preţ de răscumpărare pentru el!” Şi atunci carnea lui se face mai fragedă ca în copilărie, se întoarce la ZILELE TINEREŢII LUI. Se roagă lui Dumnezeu, şi Dumnezeu îi este binevoitor, îl lasă să-I vadă Faţa cu bucurie, şi-i dă înapoi nevinovăţia.” (Iov 33.23-26).

Exact acest lucru s-a întâmplat cu cei ce cred. Preţul a fost plătit, noi suntem răscumpăraţi, fără păcat şi fără pată în prezenţa lui Dumnezeu. La a doua venire a lui Hristos, trupurile celor ce-I aparţin Lui vor fi transformate şi se vor întoarce din nou la floarea tinereţii, şi vor rămâne toată veşnicia în starea aceasta, aşa cum a fost profeţit în Iov. Amin!

Deja prorocii şi înţelepţii din Vechiul Testament aşteptau să aibă loc răscumpărarea. Iov a strigat prin credinţă, în toate încercările şi situaţiile disperate prin care a trecut: „Dar ştiu că Răscumpărătorul meu este viu, şi că se va ridica la urmă pe pământ. Chiar dacă mi se va nimici pielea, şi chiar dacă nu voi mai avea carne, voi vedea totuşi pe Dumnezeu. Îl voi vedea şi-mi va fi binevoitor; ochii mei Îl vor vedea, şi nu ai altuia. Sufletul meu tânjeşte de dorul acesta înăuntrul meu.” (cap. 19.25-27).

În toate aceste slujbe, Îl vedem pe Mesia lângă Dumnezeu. Având în vedere lucrul acesta, Pavel a scris în 1 Timotei 2.5: „Căci este un singur Dumnezeu, şi este un singur mijlocitor între Dumnezeu şi oameni: Omul Isus Hristos, care S-a dat pe Sine însuşi, ca preţ de răscumpărare pentru toţi.” Nu doi Dumnezei, nu două persoane în Dumnezeire, ci un singur Dumnezeu, şi un singur mijlocitor: omul, Isus Hristos. Noi trebuie să înţelegem odată pentru totdeauna că El a trebuit să fie om, ca să răscumpere omenirea şi ca să poată să moară şi să-Şi verse sângele pentru răscumpărarea Bisericii. În Evrei 12.24 se spune că noi am venit la „Isus, Mijlocitorul legământului celui nou” şi la „sângele stropirii, care vorbeşte mai bine decât sângele lui Abel.” Înainte ca aceste lucruri să devină reale în viaţa noastră duhovnicească, noi trebuie să credem totul. Deja din Vechiul Testament este amintit cuvântul „mijlocitor” cu referire la prorocul Moise, care a stat între Dumnezeu şi oameni. Despre aceasta citim următoarele în Fapte 7.38: „EL este acela care în adunarea israeliţilor din pustie, cu îngerul care i-a vorbit pe muntele Sinai şi cu părinţii noştri a primit cuvinte vii ca să ni le dea nouă.” Dumnezeu vorbea iar Moise dădea poporului cuvintele pe care le-a primit. El lucra ca mijlocitor.

Este nevoie de asemenea şi de slujba unui avocat. Ioan îi îndeamnă pe cei deveniţi credincioşi: „Copilaşilor, vă scriu aceste lucruri, ca să nu păcătuiţi. Dar dacă cineva a păcătuit, avem la Tatăl un Mijlocitor (greceşte: avocat), pe Isus Hristos, Cel neprihănit. EL este jertfa de ispăşire pentru păcatele noastre; şi nu numai pentru ale noastre, ci pentru ale întregii lumi.” (1 Ioan 2.1-2). Din nou Îl vedem pe Hristos lângă Dumnezeu, dar nu ca pe o altă persoană a dumnezeirii, ci în una din slujbele necesare Bisericii şi planului de mântuire. El stă acum la dreapta Măririi. Lucrul acesta a fost profeţit în Psalmul 110.1: „DOMNUL a zis Domnului meu: „Şezi la dreapta Mea, până voi pune pe vrăjmaşii tăi sub picioarele Tale.” El rămâne acolo până la sfârşitul timpului, când toate lucrurile vor fi puse sub picioarele Lui. (Evrei 1.13)

REZUMAT

De-a lungul Noului Testament, Isus Hristos este arătat lângă Dumnezeu, deşi niciodată ca o a doua persoană a Dumnezeirii, ci întotdeauna în una din slujbele pe care a trebuit să le împlinească – de exemplu ca Fiul omului. Când Ştefan a văzut cerul deschis, el a mărturisit următoarele: „Iată văd cerurile deschise şi pe FIUL OMULUI stând în picioare la dreapta lui Dumnezeu.” (Fapte 7.56). Isus Hristos a trebuit să fie multe: Mielul lui Dumnezeu, Mare Preot, Fiul omului, ş.a.m.d., după cum am arătat. Ori de câte ori a fost arătat „lângă Dumnezeu”, El exercita o slujbă care este în legătură cu mântuirea noastră. El a trebuit să devină toate acestea pentru ca noi să fim mântuiţi. În Evrei 12.2 citim: „Să ne uităm ţintă la Căpetenia şi Desăvârşirea credinţei noastre, adică la Isus, care pentru bucuria care-I era pusă înainte, a suferit crucea, a dispreţuit ruşinea şi şade la dreapta scaunului de domnie al lui Dumnezeu.”

Acelaşi, pe care L-a văzut Ştefan ca Fiu al omului, L-a văzut şi Ioan umblând în mijlocul celor şapte sfeşnice de aur (Apoc. 1.12-20). Ştefan L-a văzut în cer, Ioan L-a văzut pe pământ, în Biserică. Tot El este Marele Preot care are milă de slăbiciunile noastre (Evrei 4.15). El este Avocatul care mijloceşte pentru noi la scaunul harului. El S-a putut arăta de asemenea lui Saul pe drumul Damascului, într-o lumină strălucitoare: Fapte 9.3-6: „Pe drum când s-a apropiat de Damasc, deodată a strălucit o lumină din cer în jurul lui. El a căzut la pământ şi a auzit un glas care-i zicea: „Saule, Saule pentru ce Mă prigoneşti?” „Cine eşti Tu, Doamne?” a răspuns el. Şi Domnul a zis: „EU sunt Isus pe care-L prigoneşti.” Deci, Cine este El? Ce este El? Unde este El? Unul îl vede ca Fiul omului lângă Dumnezeu, celălalt Îl vede la scaunul harului ca Mare Preot, mijlocind pentru noi. Apoi este văzut în mijlocul celor şapte sfeşnice. Şi iarăşi, a fost văzut în lumina supranaturală care a orbit ochii lui Saul. Şi asta nu e totul: pe insula Patmos, Ioan mărturiseşte că L-a văzut ca Leul din seminţia lui Iuda, care a biruit. Apoi L-a văzut ca pe un Miel junghiat. Am putea să continuăm să ne referim la descoperirile Sale. În ciuda tuturor acestora, El rămâne Acelaşi. Acestea au fost diferite slujbe pe care a trebuit să le împlinească. Dar dacă mergem la esenţa lucrurilor, vom ajunge din nou la Domnul Dumnezeu Cel veşnic. Noi nu ne oprim la descoperirile Sale, ci ştim că într-o zi, şi anume atunci când totul va ajunge la desăvârşire, Îl vom vedea aşa cum este. Domnul se poate descoperi cum doreşte, şi pentru aceasta nu va cere permisiunea nimănui.

FII AI LUI DUMNEZEU

Ne ocupăm de cel mai esenţial adevăr, şi anume că Dumnezeu Îşi împlineşte planul Său cu omenirea. El a trebuit să stabilească o relaţie cu noi; de aceea S-a arătat copiilor oamenilor ca Fiul omului. În Evrei 2.6-9 citim: „Ce este omul ca să-Ţi aduci aminte de el, sau fiul omului ca să-l cercetezi? L-ai făcut pentru puţină vreme mai pe jos de îngeri, l-ai încununat cu slavă şi cu cinste, l-ai pus peste lucrările mâinilor Tale: toate le-ai supus sub picioarele lui” – în adevăr, dacă I-a supus toate, nu I-a lăsat nimic nesupus. Totuşi, acum, încă nu vedem că toate Îi sunt supuse. Dar pe Acela, care a fost făcut, „pentru puţină vreme mai pe jos decât îngerii”, adică pe Isus, ÎI vedem „încununat cu slavă şi cu cinste”, din pricina morţii, pe care a suferit-o; pentru ca, prin harul lui Dumnezeu, El să guste moartea pentru toţi.” Toate acestea s-au întâmplat din pricina noastră. El a trebuit să aibă un trup ca al nostru, pentru a putea să sufere, să moară, să învie din morţi şi să meargă în slavă. Astfel a croit o cale pentru noi. În Evrei 2.10-11 se spune: „Se cuvenea, în adevăr, ca Acela pentru care şi prin care sunt toate, şi care voia să ducă pe mulţi fii la slavă, să desăvârşească, prin suferinţe, pe Căpetenia mântuirii lor. Căci Cel ce sfinţeşte şi cei ce sunt sfinţiţi, sunt dintr-unul. De aceea, Lui nu-i este ruşine să-i numească „fraţi”.”

După înviere, Domnul le-a vorbit femeilor care au venit la mormântul Lui: „Nu vă temeţi; duceţi-vă de spuneţi fraţilor Mei să meargă în Galilea: acolo Mă vor vedea.” (Mat. 28.10). Ce gând minunat: Cel ce sfinţeşte şi cei ce sunt sfinţiţi au acelaşi Tată. Astfel se împlineşte scopul lui Dumnezeu, acela de a ne aduce înapoi la El, ca fii şi fiice, prin Isus Hristos. Acelaşi gând îl găsim confirmat şi în Ioan 20.17: „Nu mă ţinea”, i-a zis Isus; „căci încă nu M-am suit la Tatăl Meu. Ci, du-te la fraţii Mei, şi spune-le că Mă sui la Tatăl Meu şi Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu şi Dumnezeul vostru.” La desăvârşire se va descoperi că toţi fiii şi fiicele lui Dumnezeu vor fi transformaţi în chipul Fiului lui Dumnezeu. Ioan scrie: „Prea iubiţilor, acum suntem copii ai lui Dumnezeu. Şi ce vom fi, nu s-a arătat încă. Dar ştim că atunci când se va arăta El, vom fi ca El; pentru că ÎI vom vedea aşa cum este.” (1 Ioan 3.2). Aşa de sigur cum este scris, la fel de sigur se va împlini. Planul veşnic al lui Dumnezeu va dăinui iar cei care cred cu adevărat vor vedea împlinirea acestuia.

În Psalmul 22.22 este scris: „Voi vesti Numele Tău fraţilor mei şi Te voi lăuda în mijlocul adunării.” Numele Său nu va fi descoperit oricui, ci aşa cum este scris, va fi făcut de cunoscut numai fraţilor Săi, şi anume celor ce-L pot numi pe drept pe Dumnezeu ca Tatăl lor ceresc. Dumnezeu ne dă totul prin Isus Hristos, Domnul nostru: „Căci în El locuieşte trupeşte toată plinătatea Dumnezeirii. Voi aveţi totul deplin în El, care este Capul oricărei domnii şi stăpâniri.” (Col. 2.9-10). Şi acest lucru este adevărat, şi se va descoperi în fiii şi fiicele lui Dumnezeu. Noi Îl vedem pe Domnul nostru, care în umanitatea Sa a trebuit să îndeplinească diferite slujbe necesare planului de răscumpărare. Dacă cercetăm Scripturile, aşa cum de altfel ni se spune s-o facem, Îl găsim descris în fiecare aspect. În Noul Testament El a fost exact ceea ce vestise Vechiul Testament vă va fi. Cei ce au primit viaţa veşnică şi au fost cu adevărat născuţi din nou, vor înţelege foarte uşor, prin descoperire dumnezeiască, faptul că Hristos este arătat în diferite slujbe şi descoperiri ale Sale. În Ioan 17.3 avem o mărturie foarte importantă: „Şi viaţa veşnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, şi pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu.” Aşa cum am arătat, Hristos nu este văzut ca un alt Dumnezeu lângă Dumnezeul Adevărat, ci El este descoperirea directă a lui Dumnezeu, după cum scrie în Evrei 1.3a: „…este oglindirea slavei Lui şi întipărirea Fiinţei Lui, şi … ţine toate lucrurile cu Cuvântul puterii Lui…” EL a spus: „Voia Tatălui Meu este ca oricine vede pe Fiul şi crede în El, să aibă viaţă veşnică” (Ioan 6.40). Următoarele cuvinte ne arată cât este de importantă credinţa că Dumnezeu S-a descoperit personal în Fiul: „Cine crede în Fiul are viaţa veşnică: dar cine nu crede în Fiul, nu va vedea viaţa…” (Ioan 3.36). În ciuda multitudinii în care S-a făcut de cunoscut Domnul, noi privim în spatele învelitorii omeneşti şi mărturisim cu Toma: „Domnul meu şi Dumnezeul meu.” (Ioan 20.28). După mărturia apostolului Pavel, numai cel care are într-adevăr Duhul Sfânt, poate să-L mărturisească pe Isus Hristos ca Domn (1Cor 12.3). Desigur, ca Domn El este Dumnezeu.

Ca Păstorul cel bun, El şi-a dat viaţa pentru oile Sale. Ca Mielul lui Dumnezeu, Şi-a vărsat sângele pentru răscumpărarea noastră. Ca mare Preot, a intrat în sfânta sfintelor. Ca Avocat, El mijloceşte pentru noi, etc, etc. EL este şi Piatra de temelie, pe care este zidită Biserica Sa ca să fie o casă duhovnicească (1Pt 2.4-10). Când Biserica va fi desăvârşită, El va fi piatra din capul unghiului. El este Alfa şi Omega, Cel dintâi şi Cel din urmă. Ca Fiul lui Dumnezeu, El este Răscumpărătorul, ca Fiul omului este Prorocul, ca Fiul lui David este Împărat. Ca Fiu, El ne-a făcut fiii şi fiicele lui Dumnezeu (Efes. 1.5-6). Cine ÎI vede pe Domnul în toate descrierile care Îl arată lângă Dumnezeu, trebuie să nu uite că totul s-a întâmplat pentru ca planul şi scopul măreţ al lui Dumnezeu cu omenirea să ajungă la îndeplinire. Când timpul se va revărsa în veşnicie, totul va lua sfârşit iar Dumnezeu va fi totul în toţi. Când se va sfârşi timpul harului, vom domni o mie de ani cu Hristos (Apoc. 20.6). El ne-a dat această făgăduinţă măreaţă în Apoc. 3.20-21. După Împărăţia de o mie de ani, va avea loc judecata de la scaunul alb de domnie, şi timpul se va revărsa în veşnicie.

CEL ÎMBĂTRÂNIT DE ZILE

În Daniel 7.9-10 ne este relatată o întâmplare deosebită: „Mă uitam la aceste lucruri, până când s-au aşezat nişte scaune de domnie. Şi un Îmbătrânit de zile a şezut jos. Haina Lui era albă ca zăpada, şi părul capului Lui era ca nişte lână curată; scaunul Lui de domnie era ca nişte flăcări de foc, şi roatele Lui ca un foc aprins.” Cu siguranţă, Dumnezeu nu este un moşneag şi nici un bunic. EL este Tatăl nostru şi acelaşi Dumnezeu veşnic neschimbător. În vedenia aceasta, Daniel L-a văzut în toată maiestatea Sa, ca Judecător, ca autoritatea cea mai înaltă. În versetul 13 Daniel mărturiseşte: „M-am uitat în timpul vedeniilor mele de noapte, şi iată că pe norii cerurilor a venit unul ca un fiu al omului; a înaintat spre Cel Îmbătrânit de zile şi a fost adus înaintea Lui.”

Texte ca acesta au fost folosite ca dovadă că Dumnezeu este alcătuit din mai multe persoane, dar a fost scăpat din vedere faptul că prorocii din Vechiul Testament au văzut mai dinainte lucrurile care urmau să se întâmple în Noul Testament. Vedenia aceasta nu s-a împlinit până în ziua de azi: „I S-a dat stăpânire, slavă şi putere împărătească, pentru ca să-i slujească toate popoarele, neamurile, şi oamenii de toate limbile. Stăpânirea Lui este o stăpânire veşnică, şi nu va trece nicidecum, şi împărăţia Lui nu va fi nimicită niciodată.” Va veni clipa când Hristos va domni ca Împărat, iar noi vom domni împreună cu El. Nu aţi fi surprinşi dacă aţi constata că aceeaşi descriere a acestui Îmbătrânit de zile, coincide cu descrierea Fiului omului? Ca să verificăm acest lucru, vom citi Apocalipsa 1 de la versetul 13: ,,…în mijlocul celor şapte sfeşnice pe cineva care semăna cu Fiul omului, îmbrăcat cu o haină lungă până la picioare, şi încins la piept cu un brâu de aur. Capul şi părul Lui erau albe ca lâna albă, ca zăpada, ochii Lui erau ca para focului.” Dacă am folosi termenii din Noul Testament, am spune simplu că Daniel L-a văzut pe Tatăl cu părul alb, iar Ioan L-a văzut pe Fiul cu părul alb. Ambele descrieri sunt asemănătoare. Aceasta nu face altceva decât să confirme din nou că Fiul este descoperirea Tatălui, iar la sfârşit se va contopi din nou cu Dumnezeu, după cum spune 1 Cor. 15.28. Acest lucru este foarte clar. A fost o vreme când Fiul nu a existat, însă era Domnul; acum El există ca Fiu, iar după aceea va fi din nou Domn. Cel pe care Ioan L-a văzut umblând în mijlocul celor şapte sfeşnice de aur ca Fiul omului, este Acela care mărturiseşte despre Sine: „EU sunt Alfa şi Omega, începutul şi Sfârşitul”, zice Domnul Dumnezeu, Cel ce este, Cel ce era şi Cel ce vine, Cel Atotputernic.” (Apoc. 1.8). Înainte ca Domnul să mărturisească despre Sine, Ioan L-a văzut venind, într-o vedenie: „Iată că El vine pe nori. Şi orice ochi Îl va vedea; şi cei ce L-au străpuns. Şi toate seminţiile pământului se vor boci din pricina Lui! Da, Amin.” v.7

În Apocalipsa 20 de la versetul 11, este descrisă judecata din urmă. Pe scaunul de domnie stătea o singură persoană. Toţi vor apărea înaintea Lui. „Apoi am văzut un scaun de domnie mare şi alb şi pe Cel ce şedea pe el. Pământul şi cerul au fugit dinaintea Lui.”

În Apoc. 22.3 citim despre „Scaunul de domnie al lui Dumnezeu şi al Mielului” dar când este descrisă persoana care stă pe tron, se vorbeşte la singular. „Ei vor vedea faţa Lui [nu „feţele lor”], şi Numele Lui [nu „numele lor”] va fi pe frunţile lor.” – v.4 Cel ce a vorbit la început, va vorbi din nou la sfârşit. În ultimul capitol al ultimei cărţi Îl auzim spunând: „Iată, Eu vin curând; şi răsplata Mea este cu Mine, ca să dau fiecăruia după fapta lui. Eu sunt Alfa şi Omega, Cel dintâi şi Cel de pe urmă, Începutul şi Sfârşitul.” Apoc. 22.12-13

Oricine ştie că despre tema aceasta inepuizabilă s-ar putea scrie volume întregi de cărţi. Aceste câteva versete biblice au fost prezentate cu scopul de a ajuta fiecăruia să cerceteze personal subiectul acesta, cu rugăciune. Noi trebuie să fim siguri că în orice credem şi învăţăm, rămânem în graniţele Cuvântului lui Dumnezeu. Când totul va fi desăvârşit, nu va mai fi nevoie de un Mântuitor, Vindecător, nici de Mijlocitor şi Avocat, etc. Totul va fi adus din nou înapoi la Dumnezeu, şi totul va fi desăvârşit întreaga veşnicie. Atunci nu vom mai auzi despre Fiul Omului, Fiul lui David, Fiul lui Dumnezeu – ci Dumnezeu va fi totul în toţi. Ca o concluzie a acestei expuneri, redăm descrierea din Apocalipsa 21.3-7 : „Iată cortul lui Dumnezeu cu oamenii! EL va locui cu ei, şi ei vor fi poporul Lui, şi Dumnezeu Însuşi va fi cu ei. EL va fi Dumnezeul lor. EL va şterge orice lacrimă din ochii lor. Şi moartea nu va mai fi. Nu va mai fi nici tânguire, nici ţipăt, nici durere, pentru că lucrurile dintâi au trecut.” Cel ce şedea pe scaunul de domnie a zis: „Iată, Eu fac toate lucrurile noi.” Şi a adăugat: „Scrie, fiindcă aceste cuvinte sunt vrednice de crezut şi adevărate.” Apoi mi-a zis: „S-a isprăvit! EU sunt Alfa şi Omega, Începutul şi Sfârşitul. Celui ce îi este sete, îi voi da să bea fără plată din izvorul apei vieţii. Cel ce va birui, va moşteni aceste lucruri. EU voi fi Dumnezeul lui, şi el va fi fiul Meu.””Amin!

De acelaşi autor, au apărut următoarele broşuri:

- Creştinismul ieri şi azi

- Botezul, cina, spălarea picioarelor

- Antihristul

- Este scris…

- Revenirea lui Hristos

- William Branham – un proroc trimis de Dumnezeu

Cărţi:

- Creştinismul tradiţional – adevăr sau falsificare?

- Apocalipsa – o carte cu şapte peceţi?

- La început a fost Cuvântul, nu răstălmăcirea

- Provocarea teologiei creştine

Pentru informaţii şi broşuri în limba română, scrieţi pe adresele de e-mail:

cristi_adv@yahoo.com

volksmissionsb@rdslink.ro

evanghelia.ro@gmail.com

sau:

Alexandru Florică, str. G. Topârceanu nr. 13, 550033 Sibiu.

BROŞURILE SUNT GRATUITE!