Біблія – книга, яку читають найчастіше на землі
Введення в план Божого спасіння

Серед найбільш поширених книг на землі, Біблія з великим відривом від них займає перше місце. Тільки з 1960 по 2010 р.р. у всьому світі її було продано близько 3,9 млрд. екземплярів. Станом на січень 2015р., за даними Всесвітньої асоціації Біблійного товариства, вона була переведена на 542 мови і діалекти. Біблія – це єдина книга, яка інформує нас від початку часу і аж до того, що станеться у кінці. У ній вже наперед була записана уся історія людства. А також і те, що відбувається зараз, передбачене у біблейському пророцтві Старого і Нового Заповіту.

Цей виклад звернений до всіх людей доброї волі в усіх народах і мовах по всій земній кулі. Разом з шістьма основними релігіями як: іюдаізм, християнство, іслам, таоізм, буддізм та індуїзм, деякі збільшують їх число до 12 світових релігій. Зрозуміло, що кожна людина ствержує про себе, що вона вірить правильно. Потім існує ще багато природних і племінних релігій. І всі переконані в тому, що вони знаходяться на правильному шляху і в правильній релігії. Чи може взагалі існувати правильна релігія, яка виникла в плині часу і яка посилаеться на смертну людину? Це природньо, що особисте глибоке переконання і честь людини не доторкані, тому що кожна людина мае право вірити в те, що вона вважає за правильне. Але правильним є і те, що в кожній, заснованій людьми релігії, бракує остаточності і справжньої абсолютності, яка возносилася б над всяким сумнівом. Релігійні напрями тимчасові, і компетентні, власне кажучи, тільки для цього тимчасового життя. Всяка філософія і ідеологія, а також теологія, мають свої людьскі межі і залишають найвирішальніші кінець кінцем питання без відповіді.

Є речі, які абсолютно не піддаються нашій оцінці, проте самі по собі є остаточними. Те, що людина була створена по образу Творця і була наділена творчими здібностями, є саме таким фактом. Через невіру і неслухняність, людство, за допомогою гріхопадіння в раю, було відділене від вічного спілкування з живим Богом і віддане смерті, і немае в житті нічого вірнішого, ніж смерть.

Усе тимчасове мае свій початок і матиме свій кінець. І тільки те, що ніколи не почалося, воно ніколи і не закінчится. Доступ до вічності не був покладений нам в колиску. Наше народження було нашим входом в час і як тимчасові істоти, ми не маємо автоматично вічного життя і дати його може нам тільки вічний Бог.

Біблія є єдиною книгою, яка по праву називається Святим Писанням і словом Божим. Її ми разом і досліджуємо по декількох важливих темах, бо тільки в ній нам повідомляється все із самого початку; про початок існування неба і землі аж до кінця часу і навіть те, що знаходиться за межами часу.

Але перш, ніж ми почнемо пізнавати, що виходить за межі тимчасового, ми хочемо розглянути вхід Вічного в історію часу. Спочатку ми бачимо Бога в Його творінні. Величне творіння всесвіту – це факт, який кожну логічно думаючу людину наводить на думку про Творця. Божий порядок усіх живих істот у воді, на землі і в повітрі, всі рослини, всі дерева, сіяння і жнива, життя, розмноження посеред видимого творіння – усе це залишаеться живим і особистим свідотцтвом Творця. Що, наприклад, може зробити еволюційна теорія по відношенню до божественної реальності творіння? Вона адже є лише відчайдушною спробою заперечувати творіння і його Творця. Це усього лише теорія, тоді як саме творіння є реальністю. Доведені факти просто говорять самі за себе. До сьогоднішнього дня все родить по роду своєму, як Творець сказав це в Бутт. 1:12. І коли людина чує про всемогутність і всюдисущність Бога, то вона може їх побачити духовно-розплющеними очима в творінні.

Людство із самого початку, було супроводжуване у своїй історії трагічними подіями, які знову і знову коливали віру багатьох. Сьогодні ГОСПОДЬ неба ще не приступив до царственного панування на землі. І на ній ще править князь цього світу пітьми, під впливом якого перебуває усе людство. І тільки коли окрема особа за допомогою особисто пережитого звернення до Відкупителя виходить з під впливу лукавого, то вона відкривається Божому впливу. У молитві “Отче Наш” ми все ще молимося: “Та прийде царство Твоє!” І воно обов’язково прийде! Час близький і знамення часу вказують на це.

Для орієнтації

Біблія, Старий Завіт, була спочатку написана на єврейській мові. Єврейська мова була на протязі перших 1750 років, до будівництва Вавілонської вежі, єдиною мовою на землі (Бутт. 11:6-7). У Бутт. 14:13 Авраам був названий “євреєм”. У Вих. 7:16 Мойсей сказав фараонові: “ГОСПОДЬ, Бог євреїв, послав мене до тебе з вказівкою: – Відпусти Мій народ, щоб він служив Мені в пустелі!” ГОСПОДЬ Ісус після Свого вознесіння також говорив на еврейскій, про що свідчить свідоцтво Павла: “Коли ж ми усі впали на землю, то я почув голос, який сказав мені на єврейській народній мові…” (Дії. 26:14) У єврейській мові особи, імена і навіть назви населенних пунктів часто мають таке значення, яке не завжди виражене при перекладах на інші мови.

Старий Завіт закінчується пророком Малахією, який жив близько 400 років до Р. Х.. А до цього часу у вигляді книжкових сувоїв існували п’ять книг Мойсея, пророки і псалми. І тільки в проміжку часу від 300 до 200 року до Р. Х. був Старий Завіт з його 39 книгами узагальнений в одно ціле. Проте окремі сувої продовжували існувати і далі. У Кумрані на Мертвому морі були знайдені з 1947 по 1956 р.р. старі відомі рукописи Біблії, а посеред них був майже неушкоджений сувій книги Ісаї завдовжки в 7,3 м., псалми і книга Даниїла. Їх можна побачити в ізраїльському музеї “Скринька книги” в Єрусалимі. Ісус, наш ГОСПОДЬ і Спаситель, підкреслив ще в Лук. 24:44-45 ці три окремі частини: закон Мойсея, псалми і пророки: “…що потрібно було сповнитися все, що написано про Мене в законі Мойсея, в пророках і псалмах”. Одного разу Він прочитав в синагозі в Назареті з сувою пророка Исаї (Іс. 61:1), а потім сказав: “Сьогодні перед вашими очима збулося слово Писання цього” (Лук. 4:16-21). У той час дійсно збулися більше ста пророцтв Старого Завіту, які відносяться до Божого плану спасіння.

Єврейський Старий Завіт був перекладений єврейськими вченими на тодішню грецьку світову мову лише близько 250 р. до Р.Х. у Александрії, Єгипті. Проте єврейські вчені Тори в Ізраїлі не визнали цього перекладу, названого “Септуагінтою LXX”. У нім вже цінні і важливі смислові значення, які без зусиль можна розпізнати у єврейському тексті, читачеві часто не піддаються розпізнаванню. Тому в цьому викладі, там, де це необхідно, читачеві має бути показане те первинне значення, яке добре видно в єврейському тексті. Проте навіть ті люди, які володіють декількома мовами, залежать від керівництва і одкровення Духа Божого. Ми віримо в абсолютне натхнення Святого Писання, яке в самому собі узаконене повною відповідністю Старого і Нового Завіту.

Новий же Заповіт з його 27 книгами виник як “канон” (прикладний шнур), на протязі перших християнських століть. Спочатку сталося те, що Лука викладає на початку свого євангелія: “Як відомо, що вже багато хто почав складати оповідання про події, які відбулися посеред нас…” З багатьох оповідань залишилися тільки чотири, а саме: від Матвія, від Марка, від Луки і від Йоана, записи яких були включені до біблійного канону як “євангелія”. Вони були призначені для того, щоб те, що сталося в житті і діяльності Ісуса Христа, і відноситься до історії спасіння, залишити наступним поколінням. Кожне євангеліє має свій власний стиль, але в їх різноманітті вони видають у результаті великий образ нашого ГОСПОДА і Спасителя, починаючи з Його народження і до Його вознесіння на небо.

Матвій, наприклад, відразу приводить доказ про те, що з народженням Христа збулося пророцтво з Іс. 7:14: “Ось, діва зачне і стане матір’ю Сина, Якому дадуть ім’я Еммануїл…” (Матв. 1:18-25) В розділі 2:1-6 він повідомляє про Його народження у Вифлеємі і підкреслює виконання обіцяння з Міхея 5: “А ти, Вифлееме-Ефрато … з тебе вийде Мені Той, Хто має бути Володарем в Ізраїлі!”

Марко розпочинає своє євангеліє з двох старозавітних пророцтв, які торкалися служіння Йоана Хрестителя, а саме: Іс. 40:3: “…Голос закликає в пустелі: Приготуйте шлях Господеві, зробіть прямими стежки Його!” І Малах. 3:1: “Ось, Я посилаю вісника Мого переді мною…”

Лука відразу ж в першій главі повідомляє про відвідування в храмі Ангелом Гавриїлом Захарії, який провістив йому народження Йоана Хрестителя, а також про відвідування Ангелом Гавриїлом Марії, який повідомив їй про народження Відкупителя: “Тоді Ангел сказав їй: Не бійся, Марія, бо ти знайшла милість у Бога! Добре знай: ти зачнеш і станеш матір’ю Сина, Якому ти даси ім’я Ісус” (на єврейскій: Яшуа).

Йоан повертається до самого початку і свідчить: “На початку було Слово…” (Йоан. 1:1) “…І Слово стало Тілом і зайняло Своє житло посеред нас…” (вірш 14)

І тільки той, хто прочитає усі чотири євангелія, отримає повний огляд життя і діяльності; служіння, страждання, смерті, воскресіння і вознесіння нашого Відкупителя, як вищої точки історії спасіння, про який вже провіщено було в Старому Завіті.

За євангеліями послідували Діяння апостолів першої Церкви, потім послання апостолів, і нарешті, Одкровення Ісуса Христа, яке було дано апостолові Йоану на грецькому острові Патмос.

Спочатку євангелія і послання апостолів читалися в помісних церквах, і передавалися далі: “Коли цей лист буде прочитаний у вас, то потурбуйтеся про те, щоб він потрапив для прочитання і в Лаодікійську церкву, а ви отримали для прочитання той, який з Лаодікії.” (Кол. 4:16). Це сповіщення поширилося на весь світ, як ГОСПОДЬ повелів це у Своєму місіонерському велінні.

Аж до винаходу сучасного книгодрукування в 15 столітті, ці тексти знову і знову переписувалися від руки. З перекладами іншими мовами прийшов розподіл на розділи, а за тим і на вірші. Ще раз треба підкреслити те, що не порівняння багатьох перекладів, якими б цінними вони не були, приносять нам ясність, а тільки Дух Божий дійсно досліджує глибини Божі (1Кор. 2:10) і вводить нас в усю істину (Йоан. 16:13). Буква, тобто написане слово, повинно стати для нас відкритим і живим словом, бо слово Боже перебуває вічно (1Петр. 1:25; Іс. 40:8).

Хто дійсно вірить, той рахує
підтверджене слово Боже законним

Ми запитуємо, а Бог відповідає нам через Своє слово. Але що Бог хоче сказати нам через Старий Завіт? І що Бог дарував нам через Новий Завіт? Що є істинною вірою, а що – підробленою вірою? Чи є встановлене християнство і ці багаточисельні церкви, Церквою Ісуса Христа?

Всім, які займаються цією темою відомо, що в Старому Завіті були дані обітниці, які збуваються на протязі новозавітнього часу спасіння. Відомо також і те, що Святе Писання в межах християнського світу по різному тлумачиться. Це тлумачення розпочинається вже з першого вірша Біблії і закінчується останнім.

Тут також повинно бути показано те, що Бог дійсно перебуває тільки у Своєму оригінальному слові і говорить до нас тільки через нього, а також повинно бути показано і те, як ворог, як супротивник Божий, вкрався за допомогою тлумачень і вводить людей в оману релігійним шляхом. Він – перший хто перекрутив суть слова Божого, який, як повідомляється в Бутт. 3, стояв перед Євою з таким аргументом: “Чи дійсно сказав Бог…?”. Так він посіяв сумнів і зробив гріхопадіння, тобто відділення від Бога. Він все ще ставить під сумнів те, що сказав Бог і дає свої власні тлумачення. Він впливає всюди, де тільки може і навіть на теологічних факультетах, і живить там інтелект допитливих, які охоче їдять від дерева пізнання, хоча це все ще має наслідком духовну смерть.

Бог-Елохім-ГОСПОДЬ-ЯХВЕ
Цінні порівняння

Септуагінта переводить єврейське слово Елохім як Теос, яке написане у Біблії, починаючи з Бутт. 1:1, – 3526 разів і передається в наших Бібліях як слово Бог, а слово Яхве (JHWH) переводиться як Киріос, яке написане у Біблії, починаючи з Бутт. 2:4, – 4024 рази і передається в наших Бібліях як слово ГОСПОДЬ. А словосполучення Елохім-Яхве, тобто БОГ-ГОСПОДЬ, ми знаходимо у Біблії 6356 разів.

Кожному євреєві було і залишається зрозумілим те, що під словом Елохім мається на увазі один і єдиний Бог, Творець неба і землі. Бо Він вже в Старому Завіті представлявся як “єдиний”, Який є, Він, вічний, не існує в особах як множина, а сповіщає про Себе в різноманітті Своїх одкровень (теофанії); як Творець, Хранитель, Відкупитель, Цар, Суддя і так далі. Це не імена, а особисті властивості, що відносяться до Бога. Бога не звуть Творцем, Він є Творець. Бога не звуть Царем, але Він є Цар. Його не звуть Суддею, але Він є Суддя. Його не звуть Спасителем, але Він є Спаситель і т.д. – та все ж Він завжди Той же.

Приведемо лише декілька прикладів: в Бутт.14:19 Він являє Себе як “Ель Еліон” – як Бог Всевишній: “…Благословенний ти, Аврам, Богом Всевишнім (Ель Еліоном), Творцем неба та землі!”

У Бутт. 17:1 Він являє Себе Арааму як “Ель Шаддай” – як Бог Всемогутній: “Я – Бог Всемогутній (Ель Шаддай): – ходи переді мною і будь праведний!”

У Бутт. 21:33 написано “Ель Олам” – Бог Вічний: “Авраам… призвав там ім’я ГОСПОДА, Бога Вічного (Ель Олама)”.

У Іс. 9:5-6 ми знаходимо обітницю про народження Сина: “…і ім’я Його свідчить: Чудесний Порадник, Бог Могутній (Ель Гіббор), Вічний Отець, Князь миру…”

Усі єврейські слова, які розпочинаються з Ель- або закінчуються на -ель, свідчать про Бога. Так само і усі слова, які починаються з Я- або закінчуються на -я, мають відношення до ЯХВЕ (ГОСПОДА). Це абсолютно важливо і виключає всяке тлумачення. Так наприклад: Імману-ель означає: Бог з нами; Ізра-ель – Воїн Божий; Веф-ель – Будинок Божий; ДанІ-ель – Бог є Суддя; Елі-я – ЯХВЕ є Бог; Іса-я – ЯХВЕ є спасіння; Аллілу-я – славте ЯХВЕ і так далі.

Святе ім’я завіту “ЯХВЕ”, як воно написане в єврейському оригіналі, має особливе значення. Як вже було згадано, Елохім переводилося як Тео, а ЯХВЕ, як Кіріос. Це не зовсім відповідає первинному значенню, бо Кіріос – це володар і ним може бути який небудь цар або який небудь повелитель, але це слово вже не виражає одкровення імені Бога, як ми знаходимо це засвідченим в Вих. 6:2-3: “І говорив Елохім (Бог) з Мойсеєм і сказав йому: “Я є Яхве (ГОСПОДЬ). Я являвся Аврааму, Ісааку і Якову як Бог Всемогутній (Ель Шаддай), але ім’ям Моїм Бог Господь (Елохім Яхве) Я їм не відкривався”.

Вказане як слово з чотирьох букв ім’я JHWH, є в Старому Завіті відкритим, святим завітним ім’ям “Бога ГОСПОДА”. Мало відбутися укладення завіту з Ізраїлем і тому Бог ГОСПОДЬ відкрив Своєму пророкові Мойсеєві, і Своєму народу завіту Ізраїлю Своє ім’я завіту “JHWH” – ЯХВЕ.

У законодавстві (Вих.20) Всемогутній сказав: “Не зловживай ім’ям Бога твого ЯХВЕ, бо ЯХВЕ (ГОСПОДЬ) не залишить непокараним того, хто зловживає ім’ям Його.” Це ім’я було для Бога таким святим, що Він хотів освячувати його перед народом Своїм Ізраїлем. Імені Бога ГОСПОДА, наприклад, не можна було прорікати, коли виносили з будинку мертвого (Амос 6:10): “…Тихо! Бо імені ГОСПОДА (ЯХВЕ) не можна прорікати”, – адже Бог не є Бог мертвих, але живих (Матв. 22:32). Проте і це місце Писання з пророка Амоса було неправильно зрозуміле, і перетлумачене так, що завітне ім’я Бога ГОСПОДА “ЯХВЕ” до сьогоднішнього дня взагалі не прорікається ортодоксальними юдеями, але замінюється словом Адонай. Це єврейське слово Адон означає: цар, володар і навіть пан. Сарра називала Авраама Адоном (Бутт. 18:12; 1 Петр. 3:6). Але Елохім ЯХВЕ/Бог ГОСПОДЬ є не лише Цар, але Він є “Вічний”, “Я Є” і “Сам в Собі існуючий” (Вих. 3:14; Вих. 34:5-6 та ін.). “ЯХВЕ” є ясно вираженим і відкритим завітним та відкупительним ім’ям Бога в Старому Завіті.

У семи наступних найменуваннях міститься весь відкупительний план Божий: “ЯХВЕ-ІРЕ” означає: “ГОСПОДЬ угледить Собі жертву” (Бутт. 22:1-14), “ЯХВЕ-РАФА” = “ГОСПОДЬ зціляє” (Вих. 15:26), “ЯХВЕ-НіССі” = “ГОСПОДЬ є Прапор мій” (Вих. 17:15), ЯХВЕ-ШАЛОМ = “ГОСПОДЬ є Мир мій” (Суд. 6:24?), ЯХВЕ-ТСИДКЕНУ = “ГОСПОДЬ є справедливість наша” (Єр. 23:6), ЯХВЕ-ШАММА = “ГОСПОДЬ є присутнім тут” (Єз. 48:35), Яхве-Саваоф = “ГОСПОДЬ воїнств” (1Сам. 1:3).

Елохім/Бог невидимий, Який по суті Своїй є Дух (Йоан. 4:24), і Якого ніхто ніколи не бачив (Йоан. 1:18; 1 Йоан. 4:12), залишався прихованим у вічності у Своїй первинній повноті Духу, Світла і Життя (1Тим. 1:17). На початку ж часу Він відкрився як ЯХВЕ (ГОСПОДЬ) у видимому образі. Він все призвав до існування в природному і надприродному творінні всемогутнім словом Своїм, і ходив в раю.

Перше віросповідання, яке було залишено нам у Святому Писанні як “Ш’мах Ізраїль”, походить особисто з вуст Бога ГОСПОДА. ГОСПОДЬ наказово сказав: “Слухай, Ізраїль: ГОСПОДЬ є Бог наш, ГОСПОДЬ один!” (Втор. 6:4-9). У Марк. 12:29 ми знаходимо це підтвердженим з вуст нашого ГОСПОДА і Відкупителя: “Слухай Ізраїль: ГОСПОДЬ Бог наш, є ГОСПОДЬ один!”

Цей девіз звучить в оригіналі так:

ЯХВЕ Елохім ЯХВЕ Ехад – ЯХВЕ/ГОСПОДЬ є Бог наш, ЯХВЕ/ГОСПОДЬ є ОДИН!

Це свідчить про істинну віру в одного, істинного Бога. І навіть якщо цей один і вічний відкривається різноманітно, тобто як Творець, Відкупитель, Цар, Суддя і так далі, то Він все одно залишається одним і вічним, і окрім Нього немає нікого іншого. “Я є ГОСПОДЬ і немає нікого іншого – окрім Мене немає Бога…” (Іс. 45:5-6). “Я є ГОСПОДЬ, Бог твій … Нехай не буде у тебе ніяких інших богів поряд зі Мною!” (Вих 20:2-3)

Виконання Божого плану спасіння
в Новому Завіті

Для виконання Свого вічного плану спасіння людства, Бог відкрився на початку Нового Завіту як Батько в Синові і Духом Святим в Ісусові Христі (на еврейскій: Яшуа Машіах), Помазанику Божому. Новозавітне ім’я завіту Яшуа вийшло із старозавітного імені ЯХВЕ і вкладено в нього. Єврейське слово ясха означає спасати (Вих, 14:30). Нам треба тільки порівняти Йоіл. 3:5 “Хто призве ім’я ГОСПОДНЄ (JAHWEH), буде спасенний…” з місцем писання з Діян. 2:21: “Кожний, хто призве ім’я ГОСПОДНЄ (Яшуа), буде спасенний…”; “Бо кожний хто призве ім’я ГОСПОДНЄ, спасеться.” (Рим. 10:13) ЯХВЕ Старого Завіту є Яшуа Нового Завіту. У єврейському тексті написано: “Якому ти даси ім’я Яшуа, бо Він спасе (ясха) народ Свій від гріхів їх” (Матв. 1:21). Яшуа означає “Яхве-спаситель”. На жаль це новозавітне ім’я, в якому Бог відкрився нам як Батько в Синові, було також не завжди розпізнане у своєму спасительному значенні.

Треба мати одкровення від Духа Божого, щоб розпізнати незбагненну і нез’ясовну таємницю, в яку ми були включені. Спочатку всіх торкається наступне: “Душевна людина не приймає нічого, що приходить від Духа Божого, бо він вважає це безумством, і не в змозі зрозуміти цього, тому що про нього треба судити духовно.” Проте апостол міг засвідчити наступне: “А нам Бог відкрив це Духом, бо Дух досліджує все, і навіть глибини Божі.” (1Кор. 2:10-15)

І перш ніж Спаситель міг виконати Своє послання і дарувати нам відкуплення, Він повинен був як Син народитися в цьому плотському тілі в цей світ:

“Але коли прийшло сповнення часу, то Бог послав Сина Свого, Який народився від жінки і підкорився закону…” (Гал. 4:4)

“Народження ж Ісуса Христа було так…, що вона мала в череві від Духа Святого.” (Матв. 1:18)

“…бо очікуване нею дитя родом від Духа Святого.” (Матв. 1:20)

“Все ж це сталося, щоб збулося слово, сказане ГОСПОДОМ через пророка, який говорить: “Ось, діва зачне і стане матір’ю Сина, якому дадуть ім’я Іммануель, що означає в перекладі – Бог з нами.” (Матв. 1:22-25; Іс. 7:14)

“Тоді Ангел сказав їй у відповідь: “Дух Святий зійде на тебе і сила Всевишнього осяє тебе; тому і Святе, яке ти народиш, буде названо Сином Божим.” (Лук. 1:26-38)

Свідоцтво Святого Духа сповнило Єлисавету: “І звідки мені така честь, що прийшла до мене матір ГОСПОДА мого?” (Лук. 1:43), а не мати Божа.

Ясно і чітко нам повідомляється про народження Сина Божого. Так про нього сповістив пастухам на полі Ангел: “…бо сьогодні вам народився в місті Давидовім Спаситель, Який є Христос, ГОСПОДЬ.” (Лук. 2:11)

Ми також знаходимо нашого ГОСПОДА і Спасителя описаного в слові Божому за допомогою чотирьох важливих “синівських титулів”, як: Син Авраама, Син Давида, Син Божий і Син Людський.

Як Син Авраама (Матв. 1:1) “Він Спадкоємець світу” (Рим. 4:13) – а ті, що викуплені, призначені бути спадкоємцями Бога і співспадкоємцями Ісуса Христа. (Рим. 8:17)

Як Син Давида (Матв. 1:1) Він Цар (Лук. 1:32; Йоан. 18:37), а ті, що викуплені, передбачені для того, щоб розділяти з Ним царське володарювання (Откр. 5:10).

Як Син Людський Він “пророк”, якого вже провістив Мойсей (Втор. 18:15-19), як і Петро підкреслює це в Діян. 3:22-24: “…і кожна душа, яка не послухає Пророка Того, буде винищена з народу!”

Як Син Божий Він Відкупитель, через Якого ті, що відкуплені, були введені як сини і дочки в положення дітей Божих: “…щоб ми отримали введення в синівство.” (Гал.4:4-9)

До цього апостол пише наступне: “Я, Павло, слуга Христа Ісуса, був через покликання обраний в апостоли сповіщати благу звістку Божу, яку Він через пророків Своїх обітував наперед у святих писаннях, тобто звістку про Сина Свого. Цей по плоті походив від насіння Давида, а як Син Божий явив Себе в силі по Духу святості, на підставі Свого воскресіння з мертвих. Через Нього, нашого Господа Ісуса Христа, ми отримали милість і апостольське служіння, щоб зробити послух віри для слави імені Його посеред усіх язичницьких народів” (Рим. 1:1-5).

По плоті Син Божий, Ісус Христос, походив з роду Давидового (Матв. 1:1-17; Лук. 3:23-38) і нас: “Він примирив тепер у Своєму плотському тілі смертю Своєю, щоб представити вас святими, без плями і бездоганними перед Собою” (Кол. 1:20-22). “У Нім ми маємо відкуплення кров’ю Його, тобто прощення злочинів наших по багатству милості Його” (Еф. 1:7). Його умилостивлюючою смертю Він дарував нам примирення з Богом: “Бо Бог був у Христі і примирив з Собою світ, не враховуючи їм злочинів їх, і вклав в нас слово примирення.” (2Кор. 5:14-21). Він помер: “…щоб смертю Своєю знищити того, хто має владу смерті, тобто диявола…” (Євр. 2:14). Через Його воскресіння нам була дана перемога над смертю і даровано безсмертя.

“Бо оскільки смерть прийшла через людину, то і воскресіння мертвих через Людину… бо як Цар Він повинен царювати доки не покладе усіх ворогів під ноги Йому…І як тільки Йому все буде скорено, тоді і Сам Син підкориться Тому, Хто підкорив Йому все, щоб Бог був усім в усіх.” (1Кор.15:21,25,28)

Всі ті, що відкуплені, переживуть це при поверненні ГОСПОДА: “…бо це тлінне тіло повинне одягнутися в нетління, і це смертне тіло повинне одягнутися у безсмертя. Коли ж це тлінне тіло одягнеться в нетління і це смертне тіло – у безсмертя…”, тоді ті, що відкуплені вигукнуть: “Смерть, де твоє жало? Смерть де твоя перемога?…”. “Вдячність Богові, Який дав нам перемогу через Господа нашого Ісуса Христа!” (1Кор. 15:51-57) Амінь.

Ніколи один Бог не розділявся на три вічних і три всемогутніх особи. Ніде у Святому Писанні не йдеться про “триєдиного” Бога або про “трійцю”, а також не йде мова про “двоєдинство”, а тільки про те, що Батько відкрився в Синові для нашого спасіння. Також і Новий Завіт свідчить тільки про одного, єдиного Бога: “…а слави, яка приходить від єдиного Бога…” (Йоан. 5:44); “…розпізнали Тебе, одного істинного Бога…” (Йоан. 17:3); “…бо воістину є тільки один єдиний Бог” (Рим. 3:30); “…а Бог є один ЄДИНИЙ…” (Гал. 3:20); “…нескороминущому, невидимому, єдиному Богові…” (1Тим. 1:17); “Бо є тільки один Бог…” (1Тим. 2:5). “Я є Альфа і Омега”, говорить ГОСПОДЬ, Який є, і був, і прийде, Всемогутній. (Откр. 1:8).

Істинне, все включаюче в себе віросповідання апостолів знаходиться тільки у Біблії і воно було раз і назавжди визначене для церкви ГОСПОДА:

“ОДИН ГОСПОДЬ, ОДНА віра, ОДНО хрещення; ОДИН Бог і Батько всіх, який перебуває над усіма і через усіх і в усіх.” (Еф. 4:5-6)

“І чимось незаперечно великим є таємниця благочестя: “Бог відкрився у тілі, явив Себе праведним в Дусі, явився посланцям, проповідуваний між народами, прийнятий вірою у світі, вознісся в славу.” (1Тим. 3:16)

У Його становленні Людиною і згідно з планом відкуплення, ГОСПОДЬ показується як Відкупитель у Своїх завданнях поряд з Богом: Він Посередник: “Бо є тільки один Бог, а також і один Посередник між Богом і людьми, тобто Людина Христос Ісус” (1Тим. 2:5);

і Заступник: “Діти мої, я пишу вам це, щоб ви не грішили. Але і якщо хто погрішить, то ми маємо Заступника у Батька, тобто Ісуса Христа, Праведника…” (1Йоан. 2:1);

і Первосвященник: “А Христос, навпаки, прийшов як Первосвященник майбутніх благ, за допомогою більшого і досконалішого намету, не руками виготовленого, тобто що не належить до цього створеного світу, і не з кров’ю козлів та телят, але з власною кров’ю, раз і назавжди увійшов до небесної святині і придбав вічно-дійсне відкуплення.” (Євр. 9:11-12)

Про це варто розмірковувати

На протязі 4 000 років від Адама до Христа ніхто не звертався до Батька на небі: ні Авраам, ні Мойсей, ні який-небудь інший пророк, і тим більше ніхто не звертався до Сина Божого. А також не було на небі ніякої розмови між Батьком і Сином. І тільки пізніше люди втлумачили у Святе Писання недорозуміння зі своєї точки зору про трійцю, наприклад, про цей вислів: “Створимо ж людей…” (Бутт. 1:26), а також про Бутт. 11:7, де ГОСПОДЬ сказав: “Встанемо ж! Зійдемо і змішаємо там мову їх, щоб ніхто більше не розумів мови іншого!”

Бог ГОСПОДЬ ніколи не вів розмови з Самим Собою, а також ніколи не говорив з іншою божественною особою, а говорив з Ангелами, які оточують Його. Це ми знову і знову знаходимо підтвердженим, а також і в 2 Хр. 18:18-22, де ГОСПОДЬ веде бесіду з небесними воїнствами, які стояли по праву і ліву від Нього. У Іс. 6:1-13 ГОСПОДЬ говорив до серафимів, які оточували Його: “Кого Мені послати, і хто буде нашим вісником?” (вірш 8) Він запитував Йова так: “Де ти був, коли я створював землю?…коли усі ранкові зірки голосно раділи і усі сини Божі вигукували від радості?” (Йов. 38:4-7)

ГОСПОДЬ, як Син Божий, в людському тілі став подібний до нас, бо: “…Він применшив Себе Самого, прийнявши образ слуги, і повністю по Своєму тілесному влаштуванню був знайдений як Людина” (Фил. 2:7); пролив за нас Свою кров для відпущення гріхів наших: “Бо це є кров Моя, кров Нового Завіту, яка буде пролита за багатьох для відпущення гріхів.” (Матв. 26:28); уклав з нами Новий Завіт, і дав нам введення в синівство: “А оскільки ви тепер сини, то Бог послав в серця ваші Духа Сина Свого…” (Гал. 4:4-7)

Корисно знати і те, що ГОСПОДЬ/ЯХВЕ Старого Завіту є той же ГОСПОДЬ/ЯШУА Нового Завіту. Починаючи з Едемського саду, невидимий, вічний Бог відкривав Себе в усьому Старому Завіті у видимому образі як ГОСПОДЬ. Він відвідав Авраама у супроводі двох Ангелів: “І явився йому Господь в діброві Мамре… І коли підняв він очі свої і подивився, то раптом з’явилися перед ним три чоловіки.” (Бутт. 18:1-2) Далі ГОСПОДЬ говорив з Авраамом (вірш 20), тоді як ті два Ангела пішли в Содом (розд. 19:1). Яків бачив Його на небесних сходах: “…І раптом на ній з’явився Господь і сказав: Я є Господь, Бог батька твого Авраама і Бог Ісаака; землю, на якій ти лежиш, Я дам тобі і нащадкам твоїм…” (Бутт. 28:12-15) Мойсеєві Він явився у вогняному кущі (Вих. 3), а потім відкрився усьому народу Ізраїлю в стовпі хмарному і вогняному (Вих. 40:34-38). З Мойсеєм ГОСПОДЬ навіть говорив лицем до лиця (Вих. 34:10). Пророк Міхей бачив ГОСПОДА на престолі (1Цар. 22:19), як і пророк Ісая (Іс. 6). Апостол Йоан також бачив Його на престолі: “…І ось, на небі стояв престол, і на престолі сидів ОДИН” (Откр. 4:2). Це була не друга особа, а Бог, Який є Дух, був у видимому образі як ГОСПОДЬ.

У Новому Завіті Бог, як Батько на небі, відкрився у Своєму єдинородному Синові на землі. Як Син Він сказав: “Я вийшов від Отця…” Учні відповіли: “…тому ми віримо, що ти вийшов від Бога.” (Йоан. 16:28-30). Після досконалого відкуплення Він сів, як Син Людський, по праву Бога (Матв. 26:63-64): “Я возношуся до Отця Мого і Отця вашого…” (Йоан. 20:17) Вже в псалмі 110:1 було провіщено наперед: “Сядь по праву Мою, поки Я не покладу ворогів Твоїх до підніжжя ніг Твоїх!” (Матв. 26:64; Лук. 22:69; дивися також Євр. 1:13; Євр. 2:7-8 та ін.) Як ГОСПОДЬ, а не як Син, Він міг сказати: “Істинно, істинно Я говорю вам: перш ніж був Авраам, Я є.” (Йоан. 8:58)

Я Є говорить в Старому і в Новому Завіті:

“Я, Господь, Є Святий ваш, Я, Творець Ізраїлю, Є Цар ваш.” (Іс. 43:15)

“Я, Я Є Той, Хто заради Себе стирає злочини твої і Хто не згадує більше гріхів твоїх.” (Іс. 43:25)

“Послухай Мене, Якове, і ти, Ізраїлю, якого Я покликав! Я Є Той же, Я – Перший і Я – Останній.” (Іс. 48:12)

“Тоді Пілат сказав Йому: Отже, Ти Цар? Ісус відповідав: Так, Я Цар. Я для того народився і прийшов в цей світ, щоб свідчити про істину, і кожен, хто від істини, слухає голос Мій.” (Йоан. 18:37)

Формулювання Я Є ми знову і знову знаходимо в євангелії від Йоана: “Я Є Хліб життя; Я Є Світло світу; Я Є Пастир добрий; Я Є воскресіння; Я Є шлях, істина і життя.”

“Я Є Альфа і Омега, говорить Бог Господь, Який Є і був і прийде, Всемогутній.” (Откр. 1:8).

“Я Є Альфа і Омега, Перший і Останній, Початок і Кінець.” (Откр. 22:13)

Вирішальне порівняння

Свідчення Старого і Нового Завіту про нашого Спасителя Ісуса Христа знаходяться в повній гармонії. Навпаки, в катехізисі і багатьох інших теологічних підручниках, записано сформульоване людьми віросповідання. Апостол Йоан зрозуміло сказав: “Духа Божого ви можете впізнати так: кожен дух, який визнає, що Ісус є Христос, що прийшов у тілі, є від Бога; а всякий дух, який не так визнає Ісуса, не є від Бога; але це є дух антихриста, про прихід якого ви чули і який вже зараз знаходиться у світі.” (1 Йоан. 4:2-3) Що ж до визнання Христа, Сина, то він підходить до суті справи і запитує: “Хто є брехун? Звичайно ж той, хто відкидає, що Ісус є Христос (Помазанник Божий). Це – антихрист, який відкидає Отця і Сина.” (1 Йоан. 2:22) Слово “анти” означає: “проти”, “замість”, “натомість”. Тут же йде мова про дух антихриста, тобто про дух, який діє в протилежність Христу, і про антихриста, який перебуває під впливом цього неправдивого духу. Все, чому навчають і що знаходиться в протилежності тому, що Дух Божий сповістив у вченні Христа у Біблії, є антихристовим, обернене проти Нього і відділяє нас від Бога – від Дерева життя (Откр. 22:19).

Якщо ми звернемо увагу на апостольське попередження про те, що кожен дух, який не визнає Ісуса Христа по Біблії що прийде в плоті Сина, не є від Бога, то з цього витікає таке питання: “А що ж буде зі всіма тими, які визнають Сина, про невинне народження якого є провіщено в Іс. 7:14, і Який, як було провіщено в Міх. 5:1, народився у Віфлеємі (Матв. 2:5), другою, вічною особою Божества, про яку Біблія абсолютно нічого не знає?” Тому апостол Йоан повинен був ще раз підкреслити це: “…а кожен дух, який не так визнає Ісуса Христа (як про Нього свідчить Святе Писання) не є від Бога: але це є дух антихриста” (1Иоан. 4:3).

Формулювання церковних віросповідань такі, якими вони були складені в 325 році в Нікеї і доповнені в 381 році в Константинополі, не відповідають тому свідоцтву, яке було залишено нам у Святому Писанні. У них, наприклад, говориться: “…Божого єдинородного Сина, як народженого від Батька раніше усіх часів: Бог від Бога, Світло від Світла, істинний Бог від істинного Бога, народжений, не створений, одної суті з Батьком.” Отже, згідно з цим, Син мав би бути народженим як Бог від Батька на небі, перш, ніж почався час, означає у вічності? Це абсолютно не відповідає.

Під цим зовсім не мається на увазі Христос, Син, Помазанник. Адже Писання говорить в Пс. 2:7: “Ти Син Мій, Я сьогодні породив Тебе.” Проте вічність не має ні сьогодні ні завтра, але вона завжди була і завжди буде. Ангел Гавриїл зійшов з неба і сповістив про народження Сина на землі. Він сказав діві Марії: “Добре знай: ти зачнеш і станеш матір’ю Сина, якому ти даси ім’я Ісус (Яшуа).” (Лук. 1:31)

Сповідання: “Батько Бог, Син Бог і Святий Дух Бог; Батько вічний, Син вічний і Святий Дух вічний” є абсолютно не біблійним, і внаслідок цього остаточно антихристовим і антибожим. Є тільки один вічний Бог: “…від вічності до вічності є Ти, о, Боже” (Пс. 90:2). Таких назв як “Бог Син”, або “вічний Син” ми жодного разу не знаходимо у Біблії, а також і назви “Бог Дух Святий”, але в ній завжди написано тільки про Сина Божого і про Духа Святого. Святий Дух не є ніякою третьою особою, а Духом Божим, Який вже на початку ширяв над водою (Бутт.1), який згадується у Біблії 378 разів як Руах ЯХВЕ і Який вилився в день П’ятидесятниці в Церкву Нового Завіту (Діян. 2). І тільки в 381 році Святий Дух був оголошений на Константинопольскому соборі третьою особою у середині Божества. А так зване “апостольське віросповідання” не є ні біблійним, ні апостольським. Апостолським може бути тільки те, що виходить від апостолів, а біблійним є тільки те, що написано у Біблії: “…але для нас є тільки один Бог, тобто Батько, від Якого існують усі речі і ми для Нього; і тільки один Господь, тобто Ісус Христос, через Якого існують усі речі і ми через Нього.” (1Кор. 8:6) І цей ОДИН Бог відкрився як ГОСПОДЬ – як Батько в Синові.

Ніякій церкві немає користі від того, що вона підкреслює у своєму сповіданні слова з Еф. 4:5: “Один ГОСПОДЬ, одна віра, одно хрещення”, якщо при тому вона свідчить, учить і практикує зовсім іншого Господа, зовсім іншу віру і зовсім інше хрищення, чого немає у Святому Писанні.

Теологічна суперечка в третьому християнському столітті виникла тільки тому, що людський дух спробував представити Божество зрозумілим і пояснити одкровення Батька в Синові, хоча написано: “…ніхто не може розпізнати Сина, як тільки Батько, і ніхто не може розпізнати Батька, як тільки Син, і той, кому Син хоче відкрити Його.” (Матв. 11:25-27; Лук. 10:21-22) Апостоли і пророки ніколи не дискутували на тему Божества, тому що те, що ГОСПОДЬ сказав Петру, відносилося і до них: “…тому що не плоть і кров відкрили тобі це, але Батько Мій, вгорі на небі…” (Матв. 16:16-19)

Істинне віросповідання однієї істинної Церкви Божої, яка сама є стовпом і основою істини (1 Тим. 3:15), ми знаходимо тільки у Біблії. Тільки у ній нам говориться про те, хто такий Ісус Христос, Син Божий. І це вічно-дійсне, біблійне апостольське віросповідання встановив Сам Бог. Адже тут йдеться про відкуплення і вічне життя: “І це свідоцтво свідчить так: Бог дав нам життя вічне, і це життя знаходиться в Синові Його. Хто має Сина, той має життя, а хто не має Сина Божого, той не має і життя.” (1 Йоан. 5:11-12)

І це також є спасительним переживанням, яке кожен може особисто пережити по милості Божій: “…а всім, які прийняли Його, надав Він право стати дітьми Божими, тобто тим, які вірять в ім’я Його…” (Йоан. 1:12)

“Але ми і знаємо, що Син Божий прийшов і дав нам розум, щоб ми розпізнали Істинного, і ми перебуваємо в Істинному, в Синові Його Ісусові Христові. Цей є істинний Бог і життя вічне.” (1 Йоан. 5:20). Амінь, так, Амінь!

Для істинної церкви Ісуса Христа, яка не є якоюсь організацією, а живим організмом, дійсні виключно біблійні вчення, які записані у Святому Писанні. І тільки в нім можна вірити і учити тому, що було встановлено у вічно-дійсному заповіті, бо в нім нічого не можна змінювати і до нього нічого не можна додавати. (Гал. 3:15; Откр. 22:18-21). “Але якби ми самі, або Ангел з неба став би сповіщати вам іншу благу звістку, яку ми вам не сповіщали: нехай буде проклятий!” (Гал. 1:8)

Той, хто отримав пряме Боже покликання як і перші апостоли, як Петро, Йоан, Яків і Павло, той зможе і трудитиметься виключно за Бога і за Боже слово. А також і всі ті, які стоять на службі у якої небудь церкви, трудитимуться за те, в що в ній вірять, чому учать і що практикують; цим, наприклад, є віросповідання і догми, які були встановлені по рішенню на соборах і синодах починаючи з червертого християнського століття. І навіть після реформації всі нові виниклі християнські віросповідання встановили свої вчення, які також не завжди відповідають тим, що знаходяться у Біблії. Нині у всьому світі існує понад 2 млрд. прибічників християнства; розділених на католицьку церкву, на православну, на протестантські, на англіканську і на велике число різних інших церков.

Трагічний розвиток
у створеному християнстві

Звичайно, кожен може вирішити сам, в кого і в що йому вірити. Але ми все ж таки коротко покажемо трагічний розвиток походження історії церкви.

У початковому християнстві сповіщення було згідно з Писанням. Апостоли, які були навчені Самим ГОСПОДОМ, перебували під керівництвом Святого Духа. Перші християни були одним серцем і однією душею. Початкова Церква була не релігійною організацією, а живим організмом. Бог Сам ставив у Своїй Церкві апостолів, пророків, євангелистів, учителів і пастирів (1Кор. 12; 1Кор.14; Еф. 4 та ін.). Виникали помісні церкви із старійшинами і дияконами, які були самостійні і не мали ніякого політичного значення. Проте в швидко зростаючих християнських церквах деякі відповідальні особи в давньоримській імперії бачили загрозу їх традиційній релігії і громадському порядку. І тому з часу Нерона (64 р. по Р.Х.) почалися переслідування, які все далі поширювалися на протязі перших століть.

Після останнього жорстокого переслідування християн при імператорі Діоклетіані (284-305 р. по Р.Х.) християнство отримало в 313 році від імператора Костянтина державне визнання. Цим християнство, що на той час вже знаходилося у відступі, почало прилаштовуватися до інтересів влади імперії. Вже за рік до цього Костянтин назвав себе Понтифіксом Максімусом, тобто володарем держави і церкви. Так виникла державна церква в Римській імперії.

У 380 році віра в трійцю була оголошена імператором Феодосієм І. офіційною державною релігією, до якої повинні були належати не лише численні християнські релігійні напрями, але і усі громадяни Римської імперії. Було оголошено: “Немає ніякого спасіння поза церквою” і: “Тільки той, хто має церкву матір’ю, може мати Бога Батьком.” Що ж спільного мав ще цей політично-релігійно мотивований розвиток імперської церкви з Церквою Ісуса Христа? Нічого, дійсно нічого!

Титул Понтифікс Максимус, який спочатку носив вищий священик в давньоримському культі богів, перейшов спочатку на римських імператорів, а пізніше і на римських пап. Римський папа Лео Великий (440-461 р. по Р. Х.) був першим єпископом Риму, який сам дав собі цей титул. Примат папи і перевага католицької церкви взагалі грунтуються на твердженні про те, що Ісус заснував Церкву на апостолові Петрові, якому Він дав ключі Царства Небесного, і на тому, що Петро був першим єпископом Риму і таким чином першим римським папою.

При цьому вони навіть посилаються на слова Ісуса: “На цій Скелі Я побудую Церкву Мою…” Хоча, мабуть, немає жодного теолога, який не знав би про те, що в Матв. 16:18 застосовано два різні слова. Наш ГОСПОДЬ сказав: “Ти – Петро…” (петрос = камінь, уламок скелі). Але Він не сказав: “…на тобі Я побудую Церкву Мою”, а: “…на цій Скелі (петра = потужна скеля) Я побудую Церкву Мою!” І як тільки можна стверджувати, що Петро – це скеля, на якій була збудована Церква?

Церква була основана на Христі, на Скелі спасіння, на Кутовому Камені, як апостол Петро сам свідчить про це в 1 Петр. 2:4-8: “Бо сказано в Писанні: ось Я встановлюю на Сіоні обраний Камінь, дорогоцінний Кутовий Камінь, і хто покладе на Нього свою довіру, той ніколи більше не буде посоромлений.” З посиланням на біблійну Церкву Павло пише до Еф. 2:20, що вони: “…побудовані на підвалині апостолів і пророків, де Сам Христос Ісус є Наріжним Каменем…”

За завданням Божим він також пише: “По даній мені від Бога милості, я, як мудрий будівельник, поклав основу, а інший далі будує на ній, але кожен нехай дивиться, як він далі будує на ній! Бо ніхто не може покласти іншої основи, крім тої, яка покладена і це є Ісус Христос.” (1Кор. 3:10-11).

У одній істинній Церкві Божій, яка складається з тих, що відкуплені, Ісус Христос є Головою (Еф. 4:15). Адже наш ГОСПОДЬ і Відкупитель Сам сказав: “Я побудую Церкву Мою і ворота пекла не здолають її” (Матв. 16:18); тобто не багато церков, а “Церкву Мою.” Під нею мається на увазі маленьке стадо дійсно віруючих людей (Лук. 12:32), за яких добрий Пастир віддав Своє життя, і Його вівці слухають тільки Його голос (Йоан.10).

Апостол Симон-Петро ніколи не був у Римі, але це твердження є умисно вигаданою легендою. Там жив лише чарівник Симон Маг, який справляв на сенат особливе враження. Згідно з Діян. 18, імператор Клавдій, який правив з 41 по 54 р. по Р.Х., навіть вигнав з Риму всіх євреїв, у тому числі і подружню пару Акилу і Прискиллу. І апостол Петро писав свій лист не з Риму, а з міста Вавілона на Євфраті (1 Петр. 5:13), руїни якого ще сьогодні знаходяться в Іраку, за 92 км. на півдні від Багдада. Місіонерські подорожі Петра і Павла описані в Діяннях Апостолів. Павло який під час своїх подорожей неодноразово зупинявся в Римі, одного разу навіть на 2 роки (Діян. 28:30), не вітає Петра у своїх листах до тамтешніх вірян, хоча він і перераховує в Рим. 16, двадцять сім чоловік поіменно.

А також і вислів Ісуса Христа: “Кому ви пробачите гріхи, тому вони пробачені…” було пізніше абсолютно інакше викладено. І під час апостолів це відбувалося не як службовий акт на розсуд священика, а як зроблена пропозиція через проповідь про Ісуса Христа розіпнутого, Який, як Агнець Божий, поніс гріхи світу. Апостольське завдання воскреслого ГОСПОДА звучить так: “…і на підставі імені Його має бути проповідуване покаяння для відпущення гріхів в усіх народах…” (Лук. 24:47; Діян. 13:38).

Перша проповідь в день П’ятидесятниці після ізлиття Святого Духу і заснування Церкви Нового Завіту в Діян. 2, глибоко торкнулася багатьох слухачів і: “пройшло їм як укол крізь серце”, так що вони поставили питання: “Що ж нам робити, дорогі брати? Тоді Петро відповів їм: Покайтеся і нехай охреститься кожен з вас в ім’я Ісуса Христа для відпущення гріхів ваших, і тоді ви отримаєте дар Святого Духа. І так, ті, які прийняли слово його, охрестилися, і таким чином приєдналися того дня близько трьох тисяч душ.” (вірш 37-41).

Петро пише з посиланням на звершене відкуплення: “Бо ви знаєте, що не скороминущими речами, не сріблом або золотом ви відкуплені від вашого суєтного ходіння, … але дорогоцінною кров’ю Христа, як непорочного і незаплямованого Агнця.” (1Петр. 1:18-19). Апостоли і усі істинні слуги Божі проповідували Євангеліє, тобто відпущення гріхів і примирення з Богом і вони могли сказати усім, які повірили в це: “Відпущені вам гріхи в ім’я Його!” А які не повірили, на них вони залишилися (Марк. 16:16). На жаль, слово Боже багаторазово перетлумачувалося і кожне вчення і практика були змінені. Усі тлумачення походять від неправильних розумінь певних місць Писання. Згідно з Божим порядком спасіння, кожна тема і кожне біблійне вчення мають бути затверджені на підставі двох, трьох або більше свідків, або на двох, трьох місцях Писання (2Кор. 13:1).

Зловісний шлях

Усі християнські отці церкви, що вийшли з язичництва, більш або менш, та все ж таки перебували під елліністичним впливом культу ідолів і забобонів. Вони очевидно не знали Старого Завіту і не звертали уваги на нього, і тому тлумачили Новий Заповіт за своїм власним розумінням. Вони обзивали євреїв, які не могли прийняти їх вчення про триєдність: “вбивцями Христа і Бога”, переслідували їх і проклинали по нововидуманій формулі “трійці” – “в ім’я Отця, Сина і Святого Духа”. Вже в 321 році їм за допомогою декрету була заборонена субота, якої Сам Бог наказав їм дотримуватися: “Так ізраїльтяни повинні дотримуватися суботи, святкуючи день спокою з роду в рід, як вічний обов’язок. На вічні часи повинна вона бути знаменням між Мною і ізраїльтянами! Бо в шість днів створив Господь небо і землю, а в сьомий день Він святкував і покоївся.” (Вих.31:12-18) Деякі з їх синагог були навіть використані як свинарники. У той час почався церковно-посіяний антисемітизм, який триває аж до нашого часу і який знову і знову переростав в погроми, і досяг свого жахливого апогею в Холокості при третьому Рейху з 1933 по 1945 роки.

На честь “святої триєдності” були скоєні найжорстокіші злочини над незліченними інаковірцями. Під час семи хрестових походах з 1096 по 1270 р. по Р.Х., в ім’я триєдиного бога померли мільйони людей. Папа Урбан ІІ зажадав 27 листопада 1095 року вигнати “невіруючих” з Єрусалиму і опанувати святими місцями, а народ кричав: “Дойс ло вульт!” – “Бог хоче цього!” В п’ятницю, 15 липня 1099 року хрестоносцями була розпочата велика різанина в Єрусалимі; і було убито до 80 000 мусульман, євреїв та інших людей – і усе це “в славу Отця, Сина і Святого Духа!”

Для хрестоносців в основному йшлося про те, щоб покінчити з мусульманським володарюванням в Єрусалимі і встановити церковний авторитет. Приводом для церкви була її особлива увага до так званої “Гробниці Господньої” в центрі міста, хоча порожня гробниця насправді знаходиться поза містом, бо так про це пише євангеліст Йоан: “На місці ж тому, де Він був розіп`ятий, знаходився сад, а в саду була нова гробниця, в якій ще ніхто не був похоронений.” (Йоан. 19:17+41, Mт 27:32). У той час повинен був виникнути під керівництвом Готтфріда Буіллонського новий, християнський світопорядок: “царство Єрусалиму.”

У наступній таблиці ми можемо побачити, скільки загинуло хрестоносців.

Хрестовий похід

Учасники

Учасники, що дійшли до святої землі

1. Хрестовий похід (1096-99)

2. Хрестовий похід (1147-49)

3. Хрестовий похід (1189-92)

4. Хрестовий похід (1202-04)

5. Хрестовий похід (1228-29)

6. Хрестовий похід (1248-54)

7. Хрестовий похід (1270)

330 000

240 000

350 000

30 000

70 000

25 000

25 000

40 000

90 000

280 000

-

60 000

10 000

10 000

Всього:

107 0000

490 000

(Джерело: Альфред Леппле, Проілюстрована історія церкви)

Про число ж убитих, які стали жертвою так званої “Святої інквізиції” між 13 і 18 століттям, існують різні думки; в усякому разі їх було багато тисяч. Після того, як багато євреїв по всій Європі загинули на вогнищі, а інші втікли, повинні були покинути до 31 липня 1492 року Іспанію усі, хто не хотів перейти в католицьку віру. Потім католицька Іспанія була оголошена “вільною від євреїв.”

Варфоломіївська ніч з 23 на 24 серпня 1572 року, була початком різанини тисяч гугенотів у Франції. В ході контрреформації в 16 і 17 столітті, яка розпочалася з Ігнатія Лойоли (1491-1556 р.р.), тисячі протестантів насильно втратили свою батьківщину, а багато і своє життя. Бо так говорилося знову і знову, “поза церквою немає спасіння”. Чи може взагалі церква, яка заплямована такою великою кров’ю, посилатися на Христа і Бога любові? “На яке ж місто…” – так запитують проповідники пробудження – вказує Откр. 18:24, де написано: “…І в ньому була знайдена кров пророків і святих, і всіх тих, які були убиті на землі”?

При точному порівнянні, в державній церкві, яка виникла в четвертому столітті в Римській Імперії, ніщо не співпадає з Богом, Божим словом і першою Церквою. Особливо після розколу церкви в 1054 році на грецьку східну і латинську західну, з якої пізніше вишла католицька і ортодоксальна церква, які обоє розвинули свої власні традиції, без того, щоб триматися Біблії і того, що сповіщали, чому учили і що практикували як уповноважені апостоли Петро, Йоан, Яков і Павло. Так, наприклад, вони ніколи не зараховували померлих до ліку блаженних або святих. ГОСПОДЬ Сам звертав Свою звістку, а також і дев’ять блаженств в нагірній проповіді (Матв.5), завжди тільки до живих людей: “Але ваші очі блаженні, тому що вони бачать, і ваші вуха, тому що вони чують!” (Матв. 13:16)

Зв’язок з померлими суворо заборонений у Святому Писанні (Лев. 19:31). Марія виконала своє неповторне завдання народження Ісуса Христа і згадується в Діян. 1:14 востаннє разом з 120 людьми, які чекали на злиття Святого Духа в Єрусалимі. Для Церкви Ісуса Христа вона не є ні посередницею, ні заступницею, і в ранньому християнстві ніколи не молилися молитвою “Аве Марія”, бо Святе Писання свідчить тільки про тілесне вознесіння Відкупителя (Лук. 24:50-52; Діян. 1:11), а не про вознесіння Марії.

Хрещення

Все залишається при тому, що, де немає Божого одкровення, там немає і біблійної орієнтації, там дискутують і тлумачать. Це стосується усіх біблійних тем, а також і хрещення. Чому хрещення з 4 століття більше не здійснюється так, як Петром в Єрусалимі в Діян. 2:38, Филипом в Самарії в Діян. 8:16 і Павлом в Ефесі в Діян. 19:5? Та тому що отці церкви не зрозуміли того, що йдеться про ім’я, в якому знаходиться Боже спасіння (Діян. 4:11), і в яке треба хрестити. Через неправильне розуміння Бога було і веління про хрещення нашого ГОСПОДА з Матв. 28:19 перетворено на службовий акт: “хрещення в трійцю”, який абсолютно нічого спільного не має з первинним значенням, проте ще сьогодні практикується.

Біблійному хрещенню передує проповідь, від якої приходить віра (Діян. 2; Рим. 10:16-17 та ін.). Бо так ГОСПОДЬ повелів це в місіонерському велінні: “Ідіть по всьому світу і сповіщайте благу звістку усьому творінню! Хто став віруючим і хрестився, той буде спасенний…” (Марк. 16:15-16). Хто приймає хрещення, той підтверджує цим, що став віруючим, що він прийняв відпущення своїх гріхів.

Критична церковна історіографія підтвердила, що первинне формулювання веління про хрещення свідчить в Матв. 28:19 таким чином: “Тому ідіть по всьому світу і навчіть усі народи і хрестіть їх в Моє ім’я (onto onomati mou) і навчіть їх дотримуватися всього, що Я повелів вам.” Так це зафіксовано у виносці (Novum Testamentum Graece et Germanice) Нового Завіту Нестле-Аленда, видання 1973 р. А відома у всьому світі версія “в ім’я Отця, Сина і Святого Духа”, яка використовується в усіх церквах при усіх службових актах, не записана ні в якому первинному рукописі – таке виведення критичного дослідження Біблії. У перекладі Лютера у виносці від Матв. 28:19 сказано: Точно звучать ці слова так: “Тому ідіть і робіть учнями усі народи, хрестячи їх в ім’я Отця і Сина і Святого Духа, і навчайте їх дотримуватися…” Перш, ніж ми зможемо хрестити в ім’я, в якому Бог відкрився як Батько в Синові і Духом Святим, то це ім’я має бути відкрите нам. У перекладах Ельбефельдера і Менге також сказано: “Хрестіть їх в ім’я…!” Саме це і робили апостоли. У Біблії формула “хрещення в трійцю” жодного разу не була використана, дійсно, ні оного єдиного разу. Це ми знаходимо підтвердженим і в “грецько-німецькому підрядковому перекладі”:

Петро, у своїй першій проповіді в день заснування Церкви Нового Завіту, не давав ніякого довгого пояснення про хрещення, бо для нього, який чув початкові слова з вуст Учителя, було зрозумілим, як треба здійснювати хрещення. Таким чином, він діяв згідно з місіонерським велінням воскреслого Відкупителя і заповідав усім, які стали віруючими, хреститися в ім’я Господа Ісуса Христа (Діян. 2:37-41).

Вже при наступній нагоді він знову проповідував відпущення гріхів: “Про Нього свідчать усі пророки, що кожен, хто вірить в Нього, отримає відпущення гріхів ім’ям Його.” (Діян. 10:43), а також відразу і хрещення: “Чи може хто заборонити хреститися у воді цим людям, які так само, як і ми, отримали Святого Духа?” (вірш 47) “Тоді він повелів, щоб вони хрестилися в ім’я Ісуса Христа.” (вірш 48). Після проповіді Павла хрестилися ще раз навіть учні Йоана Хрестителя, що повірили в Ісуса Христа: “Коли ж вони почули це, то вони хрестилися в ім’я Господа Ісуса, і коли Павло потім поклав на них руки, то зійшов на них Святий Дух, і вони говорили на мовах і пророкували.” (Діян. 19:5-6) Апостоли і усі інші в першому християнстві зрозуміли, що йдеться про ім’я, в якому знаходиться Боже спасіння і в яке треба бути хрещеним.

Віра, водне хрещення і духовне хрещення є одним цілим. У водному хрещенні той, що повірив, визнає свою приналежність до Бога, а в хрещенні Духом Бог визнає свою принадлежність до того, хто став віруючим. “Бо одним Духом ми усі були сполучені хрещенням в одне Тіло, чи то юдеї або греки, раби або вільні, і усі ми були напоєні одним Духом.” (1Кор 12:13).

Міжнародна церковна історіографія одностайно свідчить про те, що починаючи з раннього християнства і до третього століття хрестили тільки в ім’я ГОСПОДА Ісуса Христа, і саме через одноразове занурення. Апостол писав віруючим в Римі: “Чи ж ви не знаєте, що усі ми, які хрестилися в Христа Ісуса, в смерть Його хрестилися? Отже, ми тому були похоронені з Ним хрещенням в смерть, щоб як Христос воскрес із мертвих славою Отця, так і ми могли ходити в новому житті.” (Рим. 6:3-4), “…тому що ви були похоронені разом з Ним в хрещенні.” (Кол. 2:12)

У Діян. 8:38 сказано: “Тоді він зупинив колісницю і обоє зійшли у воду, Филип і придворний службовець, і він хрестив його.” Також і Йоан Хреститель хрестив в Йордані, а не біля Йордану: “Коли ж Ісус хрестився і як тільки вийшов з води, то ось, відкрилися Йому небеса і Він побачив Духа Божого, як голуба, ширяючого і зходящого на Нього.” (Матв. 3:16)

У 337 році, коли імператор Костянтин в палаці Анкірона лежав на смертному ложі, то єпископ Євсеній тричі окропив його чоло, застосував при цьому формулу трійці. Хіба це було хрещенням? Таким чином Костянтин нібито повинен був стати християнином, хоча він і поклонявся богові сонця аж до кінця свого життя. Ця формула хрещення в трійцю була додана духовно сліпими отцями церкви під час виникнення вчення трійці. До вигаданого вчення трійці підходила і формула хрещення в трійцю, щоб зробити це вчення правдоподібним. При цьому йдеться про “римське сповідання хрещення”.

Якби отці церкви в 3 і 4 століттях, а також і усі більш пізні теологи виконували б веління про хрещення так само, як і Петро в день П’ятидесятниці (Діян. 2) і як Павло після цього (Діян. 19:5), то не було б ніякої суперечки про це. Проте жоден з отців церкви не міг повідомити ні про своє навернення до Христа, ні про справжнє переживання спасіння, не кажучи вже про те, щоб він міг розповісти про Боже покликання.

У Біблії немає ні вчення трійці про трьох вічних осіб, ні хрещення в трійцю. У ній немає жодного єдиного місця, де із застосуванням формули “в ім’я Отця, Сина і Святого Духа” було б здійснено хоч одну яку-небудь дію – жодної єдиної! Кожна молитва і принципово все відбувалося в ім’я ГОСПОДА Ісуса Христа, бо так воно було наказано істинно віруючим в Кол. 3:17: “І все, що ви хочете робити словами або ділами, робіть усе це в ім’я Господа Ісуса…”

Формула трійці використовується в усіх церквах і при усіх релігійних діях; при вступі в усі ордени і ложі, і навіть при спіритичних засіданнях, і взагалі в усьому окультизмі. Біблійною вона не являється і тому може бути тільки не біблійною. Божого походження вона не має і тому є неправдивим натхненням, і введенням в оману. Над цим треба розміркувати усім, а також і харизматам, які хоча і використовують ім’я Ісус Христос в молитві за хворих, проте рішуче відмовляються хреститься в ім’я ГОСПОДА Ісуса Христа.

Але ж повинні повстати лжехристи і лжепророки, щоб виконалося те, що провістив наперед наш ГОСПОДЬ: “Багато хто скаже Мені того дня: Господи, Господи, чи не силою імені Твого ми пророкували і чи не силою імені Твого злих духів виганяли, і чи не силою імені Твого багато чудес творили? Але тоді Я відповім їм: Я ніколи не знав вас; геть від Мене, ви що чините беззаконня!” (Матв. 7:22-23)

Хто може зрозуміти те, що в усьому християнстві про головні вчення такі як: Божество, хрещення і вечеря, панують неясність, хоча вони сонячно ясно записані у Біблії? Це тільки тому, що люди не залишилися у вченні Христа і апостолів. На жаль, первинне одкровення, яке було даровано апостолам, було втрачене вже на протязі перших християнських століть і отцями церкви було введено в християнство чуже, політично релігійне мислення.

Відомий швейцарський теолог Ханс Кюнг також пропрацював у своїй книзі “Християнство” на більш ніж 1000 сторінках цю важливу тему. На 126 сторінці він запитує: “Де в Новому Завіті йде мова про трійцю?”. І відразу ж після цього він пише: “В Новому Завіті немає ніякого вчення про трійцю.” Він також торкається “Comma Johaneum”, де сказано: “Є троє, які свідчать на небі – Отець, Слово і Святий Дух, і ці троє одно” і пояснюе:

“Але історично -критичне дослідження викрило цю пропозицію, що виникла в третьому або в четвертому столітті в Північній Африці чи в Іспанії як підробку, і римській інквізиційній владі воно не принесло ніякої користі, хоча вона і прагнула захищати цю пропозицію ще на початку нашого століття як справжню. Але, що ж іншого означає це в ясному тексті, як не те, що в юдейському християнстві, та і в усьому Новому Завіті, правда, існує віра у Бога Отця, в Сина Ісуса і у Святого Духа Божого, але немає ніякого вчення про Бога в трьох особах (способи буття), ніякого вчення про триєдиного Бога і про трійцю” (стор. 126-127).

Вечеря

Також і до святкування вечері увійшло язичницьке мислення. Тому і недивно, що вже до реформації, під час її і навіть після неї, були знову і знову з приводу цього теологічні дискусії.

Але щоб зрозуміти первинне значення вечері, треба прочитати відповідні місця Писання. Перші християни називали вечерю просто “ламанням хліба”. Для цього вони збиралися по будинках (Діян. 2:42-47; Діян. 20:7). Це було під час святкування Пасхальної трапези, коли наш ГОСПОДЬ ввів вечерю (Йоан. 13; Матв. 26; Марк. 14). У Вих. 12, коли Бог ГОСПОДЬ дав вказівки для першої Пасхи, то Він уперше назвав народ Ізраїлю “суспільством” (екклезіею = тобто викликаними). Спочатку повинен був приноситися в жертву агнець і пролиту його кров повинно було помазати на одвірки дверей для їх захисту: “При цьому кров на будинках, в яких ви знаходитеся, буде знаменням для захисту вашого; коли Я побачу кров, то пройду шкодуючи повз вас…” (Вих. 12:13) М’ясо Агнця готувалося і їлося разом з прісним хлібом. На це Павло посилається в 1 Кор. 5:7, коли він пише: “Видаліть стару закваску, щоб вам бути новим тістом; ви адже вільні від всякої закваски, бо і наш Пасхальний Агнець був принесений в жертву – Христос.”

У Йоан. 6 ми знаходимо особливу притчу, де ГОСПОДЬ застосовує символ хліба до Себе Самого: “Я є Хліб життя … Я є Хліб живий, Який зійшов з неба (спочатку Він є Хліб, а потім Він дає його): хто їсть від цього Хліба, той житиме вічно; Хліб же, який Я дам, є тіло Моє за життя світу … Якщо ви не їстимете тіла Сина Людського і не питимете крові Його, то не матимете в собі життя … хто їсть Цей Хліб, той житиме вічно!”

У Матв. 26, учні запитали Його: “Де нам приготувати Пасхальну трапезу?” (вірш 17-19) “Під час же їжі Ісус узяв хліб, промовив подяку і розломивши хліб, роздав його учням із словами: візьміть, їжте! Це є тіло Моє.” (вірш 26). Потім слідує вірш 27: “Потім Він узяв чашу, сказав молитву подяки і подав її їм із словами: Пийте з неї всі!” І тільки тоді Він сказав: “Бо це є кров Моя, кров Нового Завіту, яка буде пролита за багатьох для відпущення гріхів.” (дивися також Марк. 14:24-25). Отже, хліб їли, а вино пили. Посилаючись же на вино в чаші наш Спаситель сказав: “Відтепер Я більше не питиму від цього виробу виноградної лози, до того дня, в який Я знову питиму його з вами в Царстві Батька Мого.” (Матв. 26:29)

Відкупитель пролив Свою кров і дарував нам через це відпущення гріхів наших і примирення з Богом. Хліб і вино не можуть, і не повинні перетворюватися; Христос не може і не повинен більше приносити Себе в жертву ще раз, бо Він зробив це раз і назавжди. Він, згідно з Божим планом спасіння, “…зі Своєю власною кров’ю раз і назавжди увійшов до небесного святилища, і придбав вічно-дійсне відкуплення.” (Євр. 9:12). Амінь!

Головна ж думка була вже записана в Лев. 17:11: “Життя тіла знаходиться в крові!” У крові ж Відкупителя було Боже, вічне життя. І в тих усіх, що відкуплені кров’ю Сина Божого і відроджених від слова, і Духа (Йоан. 3:3; Яків. 1:18; 1Петр. 1:23) – знаходиться те ж саме вічне життя, яке було в Синові Божому (1 Йоан. 5:11-13). Павло зрозуміло написав це для кожного в 1 Кор. 10:16-17: “Чаша благословення, яку ми благословляємо, чи не є вона причастям з кров’ю Христа? Хліб, який ми ламаемо, чи не є він причастям з Тілом Христа? Оскільки це один хліб, то і ми, незважаючи на те, що нас багато, є одним Тілом, бо ми усі причащаємося до одного хліба.”

У 1 Кор. 11:26-27 апостол пише: “…Бо всякий раз, коли ви їсте цей хліб і п’єте цю чашу, ви смерть Господню сповіщаєте, аж доки Він прийде. Тому хто негідним чином їсть хліб або п’є чашу Господню, той грішить проти тіла і крові Господньої…” Святкування вечері є вищою точкою богослужіння. Кожен перевіряє себе перед Богом і просить вибачення. У справжній молитві і благоговінні вечеря святкується в спогад віддання в жертву Його тіла і Його святої крові, яку Він пролив за нас. Випечений без закваски хліб благословляється в молитві перед Церквою, розломлюється і роздається усім; чаша з вином також благословляється в молитві і роздається усім. Так вечеря практикувалася першими християнами і так вона була залишена Церкві Нового Завіту.

Назад до Cлова – назад до початку

“…а слово Господнє перебуває вічно. І це є те слово, яке було сповіщено вам як блага звістка.” (1Петр. 1:25).

Після століть, в які державна церква використовувала світський меч і духовну владу над окремими людьми, і над цілими народами, почали прокладати собі шлях на прикінці середньовіччя, духовне оновлення і повернення до Біблії.

У усіх пробудженнях до і після реформації, біблійні віруючі покидали державну церкву і були переслідувані нею. Джон Вікліф (1321-1384 р.р.), який переклав Вульгату англійською мовою, розпізнав значення слова Божого і публічно визнав: “Для мене може бути дійсним тільки те, що написано у Біблії!” Він відкидав папство і був ще 30 років після своєї смерті оголошений єретиком. Також і Ян Гус (1370-1415 г) проповідував після отриманого духовного прозріння з Біблії і рішився стати проти усеосяжної вимоги папства. Для нього Біблія стала єдиним авторитетом в питаннях віри. Так він написав у своєму поясненні до Йоан. 8:31-32: “Шукай істину, слухай істину, вчися істині, люби істину, говори істину, бережи істину і захищай істину аж до смерті!” 6 липня 1415 р., після ухваленого йому смертного вироку церковним собором в Констанці, він, благаючи в молитві за ворогів істини про пробачення їм і зв’язаний на вогнищі, віддав в полум’ї вогню душу свою своєму Спасителю Ісусу Христу.

Мартін Лютер відкинув папський продаж індульгенцій і проповідував покаяння, і виправдання через віру. Вже в 1520 році він опублікував лист про “Вавілонський полон церкви” і виклав свою точку зору про те, що спасає людину не церковне таїнство, а тільки віра в Ісуса Христа. Для нього також було дійсним Sola Scriptura – Тільки Писання! У рейхстагу у Вормсі Мартін Лютер 18 квітня 1521 року сказав у кінці своєї промови слова, які стали знаменитими: “І оскільки я не вірю ні папі, ні соборам, так як це факт, що вони часто помилялися і заплуталися у своїх власних протиріччях, то я, якщо не буду переможений свідченнями Писання і ясною підставою, залишаюся переможеним вказаними мною свідченнями Писання і полоненим в слові Божому. Відкинути це я не можу і не хочу, тому що діяти проти совісті небезпечно і не корисно. Нехай допоможе мені Бог, Амінь!” На вершині духовного зіткнення реформатор бачив себе рупором Божим проти папи і церкви.

У Швейцарії реформація святкувала свій переможний хід починаючи з Ульріха Цвінглі в 1531 році в Цюріху; Жан Кальвін також допоміг руху реформації прийти до прориву в 1536 р. в Женеві. Вони та багато інших внесли свій вклад в тодішнє “протестантське” пробудження по усій Європі. Всюди збиралися на молитовні години люди, які стали віруючими, яких пануюча церква називала “єретиками”. Виниклі ж маленькі зібрання, серед яких був і рух хрещених, були названі “сектами” і переслідувалися.

Проте реформацію неможливо було вже утримати і Святе Писання в пробудженнях наступних століть, все глибше і ясніше відкривалося, і проповідувалося. З’явилися проповідники пробудження, такі як: граф Цінцендорф для братської церкви, Джон Віслей для методистів, Джон Сміт для бабтистів, Менно СІмон для менонітів, Вільям Бот для армії спасіння і багато інших. Про заступника ж Христа, який присвоїв собі усю владу на землі і возвеличив та поставив себе над усім, що стосується Бога і богослужіння, якого Павло називав сином погибелі (2 Фесс. 2), усі проповідники біблійної істини були єдині. Вони підкреслювали, що слово Боже не знає ні “заступника Христа” (вікаріус філлі Дэй), ні “наступника Петра”, а також підкреслювали і те, що наш ГОСПОДЬ сказав в Матв. 23:9: “І нікого на землі не називайте отцем вашим (не кажучи вже про “святого отця”), бо один є Батько ваш, Який на небі.”

Один повинен сказати це

Відомо і те, що релігії узяли під своє панування усі народи і країни: тут – християнство, там – іслам, а там – індуїзм або буддизм. Таким чином південь Європи, від Італії до Іспанії і Португалії, знаходиться під пануванням католицизму, а північ, навпроти, аж до Швеції, Норвегії і Фінляндії переважно протестантська. Якщо подивитися на Північну Америку, то Сша і Канада також перебувають під впливом протестантизму, а країни Південної і Центральної Америки, навпаки, під впливом католицизму. У Індії переважно розвинутий індуїзм, на усьому Середньому Сході – іслам, а в Азії – переважно буддизм. Усі релігії разом узяті є просто обіцянками, які вийшли не від Бога і тому не зв’язують, і людей з Ним. Тому треба ясно сказати, що спасіння Божого немає ні в одній релігії або церкві, але воно є тільки в Ісусі Христі. Усі людські обіцянки про небо і рай не мають нічого спільного з Богом і є тільки Один, тобто Сам Відкупитель, Який може сказати: “Істинно Я говорю тобі: ще сьогодні ти будеш зі Мною в раю.” (Лук. 23:43)

Ніяка з так званих християнських церков; ні католицька, ні ортодоксальна, ні англіканська, ні лютеранська, ні кальвінізм, а також ні коптська або яка-небудь інша не є церквою, заснованою Христом Спасителем. Так наприклад, папа, правда, є главою римсько -католицької церкви, а патріарх – главою ортодоксальної церкви, але не главою Церкви Ісуса Христа. Архієпископ Кентерберійський, правда, є духовним главою англіканської церкви, але не главою Церкви Ісуса Христа. Це стосується і усіх християнських конфесій, які незважаючи на їх відмінності, разом з церквою Риму мають загальне “Нікейсько-Халкедонське віросповідання”. Першою теологічною передумовою для членства протестантських об`єднань у всесвітній раді церков, є згідно Вікіпедії; “визнання віри в триєдиного бога, як він виражений у Біблії і в Нікео-константинопольському символі віри.”

Але це не є віросповіданням Церкви живого Бога. Церква Ісуса Христа вірить в єдиного Бога, як про Нього дійсно свідчить Біблія. Вона складалася і складається у всі часи з біблійних віруючих усіх країн, народів, рас і мов, і ГОСПОДЬ Сам сказав: “Царство Моє не від світу цього…” Церква живого Бога не є ніякою державною релігією, але складає Тіло ГОСПОДА, як написано: “Ви ж є Тіло Христово, а кожен окремо є в Нім членом по своїй частині.” (1Кор 12:27). І в цій одній істинній Церкві відкуплених, Ісус Христос є Главою (Еф. 4:15), а Біблія, як слово Боже – єдиним авторитетом.

Істинна віра

“Хто не вірить Богові, той зробив Його неправдомовцем.” (1 Йоан. 5:10)

“Набагато більше ж все залишається при тому, що Бог істинний, хоча і всяка людина є брехливою, як сказано в Писанні: “Ти будеш знайдений справедливим в словах Твоїх і залишишся переможцем, коли судитимуть Тебе.” (Рим. 3:4)

Про Авраама ж сказано: “Авраам повірив Богові і це зарахувалося йому в праведність.” (Рим. 4:3; Гал. 3:6) Авраам є кращим прикладом істинної віри. Істинна віра можлива тільки тоді, коли Бог може особисто говорити до кожного через Своє слово. Невіра ж виникає тоді, коли люди допускають, щоб ворог ставив під сумнів те, що Бог сказав у Своєму слові. Як віра, так і невіра почалися вже в раю. Після того, як Бог ГОСПОДЬ говорив з Адамом, сатана вплутав Єву в дискусію про те, що сказав Бог. Сатана завжди бере те, що сказав Бог, сіє сумнів, додає, віднімає, перевертає і тлумачить. Результатом же стала невіра, яка привела до непослуху і, нарешті, до зваблювання і падіння в гріх. Сатана прийшов до нашого Відкупителя із словом: “Написано…” У цьому то і полягає спокуса. Ні спокуса, ні зваблювання, ні злочин неможливі, якщо не ставиться під сумнів слово Боже. Але ГОСПОДЬ відповів йому: “Написано також…” . (Матв. 4:1-11; Марк. 4:1-13). Також і у теологів можуть бути біблійні теми, проте, те що говориться в них, може бути абсолютно протилежним. Якщо хтось бере місце Писання і викладає сумнів щодо нього, то це ворог, який хоче зробити з нього спокусу, яка веде до падіння. Але істинні діти Божі завжди використовують наступне місце Писання, яке ще ясніше освітлює цю тему.

Перше і друге пришестя Христа
відносяться до Божого плану спасіння

При першому пришесті Христа в служінні Йоана Хрестителя здійснилося пророцтво з Мал. 3:1: “Добре знайте: Я посилаю ангела Мого, щоб він приготував шлях переді Мною…” (Матв. 11:10; Лук: 7:27). Обітниця ж, яка знаходить своє виконання перед поверненням Христа, свідчить так: “Добре знайте: Я пошлю до вас пророка Іллю, перш ніж прийде великий і страшний день Господній.” (Мал. 3:23-24) Воно було підтверджене і нашим ГОСПОДОМ після служіння Йоана Хрестителя: “Він сказав їм у відповідь: Ілля звичайно прийде і приведе все знову в належний стан.” (Матв. 17:11) У Марк. 9:12 наш ГОСПОДЬ підтвердив це ще раз: “Так, Ілля звичайно ж прийде спочатку і приведе все знову в належний стан.”

У багатьох місцях Біблії йдеться безпосередньо про “повернення Ісуса Христа”. Із самого початку очікування Його повернення було центральною темою у усіх віруючих. Грунтуеться ж це очікування на обітниці, яку Він Сам дав: “І коли Я піду і приготую вам місце, то прийду знову і візьму вас до Себе, щоб там, де Я, були і ви.” (Йоан. 14:3)

На питання ж учнів про знамення Його повернення і кінця світу (Матв. 24:3) ГОСПОДЬ відповів наступними словами: “І ця блага звістка про Царство буде проповідувана по усій земній кулі у свідоцтво всім народам і тоді прийде кінець.” (вірш 14). Ніколи раніше не було такого часу, як зараз, в який євангеліє за допомогою сучасних засобів масової інформації досягло самих далеких куточків землі. По суті мова йде при сповіщенні повного євангелія про те, щоб віруючі приготувалися до повернення Ісуса Христа, бо так написано: “…які були готові, увійшли з Ним на весільний бенкет і двері закрилися.” (Матв. 25:10)

Повернення Христа було в часи апостолів головною темою сповіщення і воно є нею, і у наш час. У посланні до Солунян апостол Павло пише: “Бо хто є наша надія, наша радість і наш вінець слави, якщо не і ви теж, перед лицем нашого Господа Ісуса, при Його поверненні?” (1Сол. 2:19). Апостол Павло міг закінчити своє свідоцтво такими словами: “Відтепер лежить готовий для мене переможний вінець праведності, який дасть мені Господь, справедливий Суддя, того дня; і не лише мені, але і взагалі всім, які полюбили прихід Його.” (2Тим 4:8)

Тепер, так близько перед поверненням Христа, повинні усі, які належать до Церкви ГОСПОДА, зробити ті ж самі переживання спасіння, як і на початку і вони мають бути повернені в первинний, відповідно до Писання, стан перед Богом. Так це апостол Петро вже тоді провістив з посиланням на Христа і віруючих: “Його, правда, небо повинне було прийняти до часів відновлення всього того, що Бог сповістив через вуста святих пророків Своїх з давніх часів.” (Діян. 3:21) У Церкві живого Бога, перед поверненням Христа, повинно стати так, як і на початку: перша і остання проповідь, а також перше і останнє хрещення, кожне вчення і практика повинні відповідати оригіналу. Те ж саме євангеліє, та ж віра, те ж хрещення проповідується зараз у всьому світі, і всі, які дійсно вірять так, як говорить Писання, переживають прощення своїх гріхів і хрестяться, як і на початку, в ім’я Господа Ісуса Христа і отримують хрещення Духом. Це і є єдино-апостольський, і істинно-біблійний зразок, який до кінця дійсний перед Богом. (Діян. 2:38-39; Діян. 8:14-17; Діян. 10:43-48; Діян. 19:5-6).

Про це не можна мовчати

“Істинно, істинно Я говорю вам: хто тоді, коли Я кого пошлю, прийме його, той приймає Мене; а хто приймає Мене, той приймає Того, Хто послав Мене.” (Йоан. 13:20)

Як Бог Сам призвав і послав Авраама, Мойсея і пророків, так Він послав і Йоана Хрестителя, а також він особисто призвав і Павла, і довірив йому особливе спасительно – історичне завдання для всієї Церкви. Той же Бог дав обітницю послати пророка, як Іллю, перш ніж прийде до кінця день спасіння і настане день ГОСПОДНІЙ (Мал. 3:23-24). Ця обітниця на самий останній відрізок часу милості, в якому ми зараз живемо, перш ніж сонце втратить світло свое і місяць перетвориться на кров (Іоїль. 3:4; Діян. 2:20; Откр. 6:12), прийшла у виконання. Коли баптистський проповідник Вільям М. Бранхам 11 червня 1933 р., після євангелізації в Джефферсонвіллі (Індіана, США), хрестив близько 300 новонавернених в річці Огайо, сталося щось незвичайне: близько 14:00 г., коли він збирався хрестити сімнадцяту особу, зійшло надприродне світло, видиме і для декількох тисяч присутніх, що стояли на березі, яке зупинилося в декількох метрах над головою людини Божої і англійською мовою прозвучали слова: “Як Йоан Хреститель був посланий перед першим пришестям Христа, так буде і та звістка, яка була дана тобі, предтечею другого пришестя Христа.” Ассошіейтед Пресс в США і Канаді повідомляла тоді про це. І це загально-відомо, що Вільям Бранхам після Другої світової війни, особливо, починаючи з 1946 р., був використаний Богом для всесвітнього прориву цілительного і пробуджувального руху.

Через підтверджене служіння людини Божої Вільяма Бранхама ГОСПОДЬ Сам повернув Свій народ до біблійної істини про Божество, хрещення, вечерю і до усього біблійного вчення. Було сповіщено буквально усе рішення Боже і чиста біблійна звістка виходить у весь світ для виклику, відділення і приготування істинно віруючих на славний день повернення Христа. (Йоан. 14:1-3; 2Кор. 6:14-18; 1Сол. 4:13-18).

Як Ілля взяв 12 каменів згідно з 12 колінами Ізраїлю і цим відновив жертовника Божого, і призвав народ Божий на горі Карміл до прийняття рішення (1Цар. 18:17-40), так і у наш час, в цей найважливіший відрізок часу історії спасіння, вчення 12 апостолів було знову поставлено на світильник. Церква Ісуса Христа була знову побудована на первинниому фундаменті апостолів і кожен призивається до прийняття рішення: “Як довго ви будете кульгати на обидві сторони? Якщо Господь є Бог, то тримайтеся Його, а якщо Ваал, то слідуйте йому!” (1Цар. 18:21)

Останнє нагадування

Сьогодні усі теологи знають, що Йоан Хреститель був обітованим пророком (Іс. 40:3; Мал. 3:1), який приготував шлях ГОСПОДОВІ, але був не прийнятий книжниками: “…а фарисеї і законовчителі відкинули спасаючу Божу волю для своєї особи, не хрестившись від нього.” (Лук. 7:30). Чи не повторюється тепер те ж саме, що сталося і тоді? У Лук. 19:44 Відкупитель навіть плакав про Єрусалим і сказав: “…за те що ти не впізнав часу милостивого відвідування твого”. Чи не відкидають і сьогодні спасаюче Боже рішення ті, які відмовляються вірити і хреститися по Біблії? Цього, звичайно ж недостатньо, щиро молитися за релігійною традицією в “Отче наш”: “…Нехай прийде Царство Твоє, нехай буде воля Твоя…”, якщо люди зовсім не думають про те, щоб творити волю Божу, яка була відкрита тільки в слові Божому.

Чи не повторюється у наш час і те, що ГОСПОДЬ сказав тоді: “Горе вам законовчителям! Бо ви відняли ключ до пізнання спасіння; ви самі не увійшли і перешкодили увійти тим, які хотіли увійти.” (Лук. 11:52). Чи не будують усі своє власне царство і свою власну церкву? Чи не мають усі своїх програм? А що ж з тими, які з’являлися починаючи з реформації і аж до пятидесятницького руху, і які все ще сповіщають своє власне євангеліє?

Всесвітня церква прагне до релігійної єдності всіх християнських віросповідань і врешті-решт до єдності всіх релігій під керівництвом глави, як всесвітнього авторитету, посилаючись на Йоан. 17: “…щоб усі вони були одно!” Папа Франциск, заступницьки, вибачився перед усіма інаковіруючими, починаючи від вальденсів і до пятидесятницького руху, які колись переслідувалися католицькою церквою. Так, більше не повинно підкреслюватися те що розділяє, а те, що тільки об’єднує всіх, тобто загальне визнання приналежності до “триєдиного бога”. Об’єднання церков, з поглядом на 500-річний ювілей реформації в 2017 році, має абсолютну перевагу.

Але як же йде справа об’єднання всіх біблійних віруючих з Богом через Ісуса Христа, ГОСПОДА нашого, як Главою Церкви?

Хто з усіх відповідальних осіб у багатьох християнських місіях, аж до всесвітньо відомих проповідників добробуту і мільйонів слухачів, дійсно готується до близького повернення Христа? Виклик для кожного окремо звучить так:- Назад, до Бога! Назад, до початку! Назад, до вічно-перебуваючого Cлова, яке вийшло з Єрусалиму! Хто ж тепер встане на сторону Бога, візьме тільки Слово, як прикладний шнур і не стане укладати ніяких компромісів?

Ісаї довелося звернутися: “Хто повірив нашому сповіщенню і кому відкрилася рука ГОСПОДНЯ?” (Іс. 53:1). Також і Павло зробив такий висновок: “Але звичайно не всі були слухняні благій звістці, бо Ісая говорить: Господи, хто повірив нашій звістці?” (Рим. 10:16) Хто може вірити так як говорить Писання? Хто визнає слово Боже і дозволяє поправляти себе? Кожен повинен особисто для себе вирішити, чи дотримуватися йому абсолютно небіблійного віросповідання, або визнавати істинне сповідання апостолів і пророків. Немає ніякої користі від зміни однієї релігії на іншу, або від зміни однієї церкви на іншу. Слово Боже повинне як насіння (Лук. 8:11) прийматися в серце і робити через Духа Божого, і відродження в кожному особисто нове, вічне життя (Йоан. 3:7; 1Петр. 1:23). Усе це дуже серйозно і ми повинні прийняти таке рішення, з яким ми перейдемо у вічність.

Всі, які знаходять милість перед Богом, перевіряють себе, чи так воно у них, як сказав наш ГОСПОДЬ: “Але прийде час, так, він тепер уже прийшов, в який істинні прихильники поклонятимуться Отцю в Дусі і в істині, бо таких прихильників хоче мати Отець. Бог є Дух і ті що поклоняються Йому повинні поклонятися Йому в Дусі і істині.” (Йоан. 4:23-24). Хто не поклоняється Богові правдиво у Дусі істини і згідно із словом істини, той молиться повз Бога, як написано: “Народ цей шанує Мене тільки вустами, а серце далеко віддалене від Мене, але марно вони шанують Мене, тому що учать вченням, які є людськими правилами.” (Матв. 15:8-9; Марк. 7:6-7).

На закінчення треба ще раз підкреслити, що істинне віросповідання і істинне вчення записані тільки у Біблії, і ми повинні перевірити себе перед Богом, чи визнаємо ми Ісуса Христа Главою Церкви і чи повертаємося ми до того вчення апостолів, яке вийшло з Єрусалиму, або ми дотримуємося того, яке вийшло від державної церкви в Римській Імперії? Чи вважаємо ми дійсним тільки слово Боже, або ми перебуваємо в релігійних переданнях? До всіх нас звернено наступне попередження: “Сьогодні, коли ви чуєте голос Його, не зробіть жорстокими сердець ваших!” (Євр. 4:7). Хто має вуха, той слухай, що Дух Божий говорить усім в Церкві Ісуса Христа! Бо так сім раз написано в Одкровенні (гл. 2 і 3).

Виконується пророцтво останнього часу

Ми усі бачимо, що на землі все стало інакше: шлюб, сім’я і суспільство більше не є тим, чим вони були раніше. Потепління на Землі і зміна клімату досягли вселяючих побоювання розмірів. Природні катастрофи стають частішими і сильнішими. Всесвітні хвилювання примушують людей боятися за своє майбутнє. Всюди множаться гарячі точки, особливо на Близькому і Середньому Сході. Весь світ знаходиться в хвилюванні і мільйони людей рятуються втечею. Уряди шукають рішення проблем, проте, явно переобтяжені ними.

У Матв. 24, в Марк. 13, в Лук. 21 і в інших місцях наш ГОСПОДЬ говорив про те, що станеться перед Його поверненням і ми бачимо, як це виконується. Загальний розвиток останнього часу, якого ми не можемо торкнутися тут детальніше, був передбачений наперед у біблійному пророцтві. Цією останньою звісткою, цим останнім закликом, людям на землі дана можливість прийняти правильне рішення перед Богом.

Це вічно-дійсне євангеліє проповідується зараз усім народам у свідоцтво, як наш ГОСПОДЬ Сам провістив про це: “І ця блага звістка про Царство буде проповідана по усій земній кулі у свідоцтво всім народам і тоді прийде кінець.” (Матв. 24:14). Ми дійсно знаходимося близько перед обітованим поверненням Христа. (Йоан. 14:1-3). Знамення останнього часу ясно вказують на це і тому всі, які дійсно хочуть вірити по Біблії, повинні залишити свої власні шляхи і знайти шлях до Бога. Сам ГОСПОДЬ в Лук. 21:28 сказав: “Коли ж почне це відбуватися, тоді встаньте і підніміть голови ваші, бо наближається відкуплення ваше.”

Цей виклад не повинен завершитися без останнього біблійного заклику до всіх богобоязливих, які вірять слову Божому:

“Не віддавайте себе на те, щоб тягнути чуже ярмо з невіруючими! Бо яке спілкування у праведності з беззаконням? Чи що загального у світла з пітьмою? Яка згода може бути між Христом і Веліаром, або яке спілкування може бути між віруючими і невіруючими? Як можна поєднати храм Божий з ідолами? Ми адже є храм Бога живого, як сказав Бог: Я житиму посеред них і ходитиму; Я буду їх Богом, а вони будуть Моїм народом. Тому: Вийдіть з середовища їх і відокремтеся, повеліває Господь і не торкайтеся ні до чого нечистого, і Я прийму вас. Я буду вам Батьком, а ви будете Мені синами і дочками, говорить Господь, Всемогутній.” (2Кор 6:14-18)

“Потім я почув інший голос, що говорив з неба: – Вийди з неї, народ Мій, щоб не мати вам участі в гріхах її і не піддатися покаранням її!” (Откр. 18:4)

“І саме зараз, діти, перебувайте в Нім, щоб ми, коли Він відкриється, могли мати радісну впевненість і при Його поверненні не відступили перед Ним посоромлено назад!” (1Йоан 2:28)

“І дивися: Я прийду скоро! Блаженний, хто міцно додержує слова пророцтва цієї книги!” (Откр. 22:7)

“Небо і земля пройдуть, але слова Мої ніколи не пройдуть!” (Лук.21:33)

Якщо слово Твоє не стане більше дійсним,
то на чому покоїтиметься віра моя?
Мені не потрібні тисячі світів,
а потрібне Твоє слово.

(Н. Л. Граф Фон Цінцендорф)

Хто хоче більше дізнатися про те, що Бог робив і ще робить у наш час, може звернутися у будь-який час за нижче вказаною адресою.

Наша адреcа:

Центр Місії
Postfach 100707, D-47707 Крефельд

Телефон: 02151/545151
Факс: 02151/951293
E-Mail: volksmission@grnx.de
Домашня сторінка: http://www.freie-volksmission.de