Oamenii întreabă,
Dumnezeu răspunde prin Cuvântul Său

Întrebări adresate fratelui Ewald Frank
de către fraţi slujitori din diverse ţări

“Şi robul Domnului nu trebuie să se certe; ci să fie blând cu toţi, în stare să înveţe pe toţi, plin de îngăduinţă răbdătoare, să îndrepte cu blândeţe pe potrivnici, în nădejdea că Dumnezeu le va da pocăinţa ca să ajungă la cunoştinţa adevărului; şi, venindu-şi în fire, să se desprindă din cursa diavolului, de care au fost prinşi ca să-i facă voia” (2 Timotei 2:24-26).

În această expunere, avem a face cu viaţa şi cu moartea. Viaţa este în Cuvânt, moartea este în fiecare răstălmăcire. Fiecare răstălmăcire este un laţ pe care duşmanul îl pune la gâtul oamenilor. Acest laţ nu sufocă întotdeauna imediat, dar îi ţine pe oameni robi voii lui, aşa cum o spune foarte clar textul de mai sus.

De când sunt în slujba lui Dumnezeu, de peste o jumătate de secol, prin harul lui Dumnezeu, s-au creat legături pe bază de încredere cu mulţi dintre fraţii slujitori de pe tot globul. Ei au recunoscut că Dumnezeu m-a rânduit să duc Evanghelia veşnică tuturor neamurilor. După încheierea slujbei fratelui Branham, mi-a revenit mie sarcina să împărtășesc adevăratul Cuvânt al lui Dumnezeu cu poporul lui Dumnezeu, în colaborare cu toţi slujitorii Săi credincioși. Aşa cum a fost în zilele Domnului nostru şi în timpul apostolilor şi al prorocilor, aşa este şi cu mesajul astăzi: “…sunt unele lucruri grele de înțeles, pe care cei neștiutori şi nestatornici le răstălmăcesc ca şi pe celelalte scripturi, spre pierzarea lor” (2 Petru 3:16). Aşa a fost în toate timpurile. Diferitele răstălmăciri au cauzat multe rupturi şi o încurcătură în învăţătură, chiar în cadrul mesajului acestui ceas. Slujitorii care sunt cu adevărat preocupaţi de bunăstarea duhovnicească a poporului lui Dumnezeu, nu mai vor să accepte actuala stare de fapt şi cer clarificări cu privire la diverse teme în discuţie. Toţi adevăraţii copii ai lui Dumnezeu au dreptul şi dorinţa de a cunoaşte răspunsurile corecte care se află numai în Sfânta Scriptură.

L-am cunoscut pe fratele Branham personal şi sunt un martor al slujbei sale extraordinare. În august 1955 am participat la adunările lui timp de o săptămână. Din septembrie 1958 am început să primesc prin poştă benzile cu înregistrările predicilor pe care le ținuse în SUA şi le-am tradus în limba germană pe măsură ce soseau. În decembrie 1962, în timpul unei conversaţii personale cu fratele Branham, i-am explicat cum traduceam predicile, şi anume, foloseam căşti pentru a auzi predica şi o traduceam simultan în limba germană pentru adunare. În 1963, și-a amintit de aceasta şi a spus următoarele: “Benzile sunt pentru o slujbă internaţională. Ele sunt o modalitate prin care Dumnezeu va răspândi mesajul printre neamuri, pentru care va trebui să fie tradus. În Germania, ei au benzile. Ei merg la adunările lor de sute de oameni, îşi pun căştile pe urechi şi ascultă benzile (prin traducere). În timp ce eu vorbesc pe bandă, păstorul stă acolo, traducând în alte limbi în faţa adunării. Sute de oameni sunt mântuiţi şi vindecaţi prin aceste benzi care fac înconjurul lumii. Ele sunt în limba engleză în original, dar sunt traduse în multe limbi europene şi în limbile triburilor africane. Noi primim aceste mărturii prin poştă” (“Mărturie”, Shreveport, Los Angeles, 8 nov. 1963). Este clar că fratele Branham se referea la Sidney Jackson din Africa de Sud şi la mine, noi fiind singurii care traduceam predicile în acel timp.

În ultimii 47 de ani am citit şi am ascultat în repetate rânduri predicile fratelui Branham şi le-am tradus, prin urmare, cunosc mesajul timpului de sfârşit cum puţini alţii îl cunosc. De asemenea, cunosc bine Cuvântul lui Dumnezeu, Sfintele Scripturi, încă din tinereţe. Faptul că foarte puţini păstori au întrebat “Ce spune Scriptura?” în legătură cu întrebările pe care le-au adresat, m-a tulburat, deoarece răspunsurile pe care le dau trebuie să fie conforme Cuvântului scris al lui Dumnezeu care rămâne în veac (Isaia 40:8; 1Petru 1:23).

Întrebarea nr. 1: Care este poziţia dvs. astăzi referitoare la slujba fratelui Branham? Întrebarea nr.2: Cum sună exact trimiterea dată fratelui Branham?

Întrebarea nr. 3: Care este convingerea dvs. cu privire la mesajul timpului de sfârşit?

Întrebarea nr. 4: Îl corectaţi pe proroc în anumite puncte?

Întrebarea nr. 5: Care este absolutul dvs., Biblia sau mesajul?

Întrebarea nr. 6: Dvs. învăţaţi diferit faţă de cum învăţa fr. Branham?

Întrebarea nr. 7: Credeţi în deschiderea celor 7 peceţi?

Întrebarea nr. 8: A fost descoperită şi a şaptea pecete?

Întrebarea nr. 9: Credeţi că Apocalipsa 10:1-7 s-a împlinit în 1963?

Întrebarea nr. 10: Credeţi că fr. Branham a primit descoperirea celor 7 tunete?

Întrebarea nr. 11: De ce a vorbit fr. Branham despre a treia tragere în legătură cu cele 7 tunete?

Întrebarea nr. 12: De ce se referea fr. Branham deseori la Apocalipsa Cap. 10, versetul 7?

Întrebarea nr. 13: Credeţi în slujba unui al 8-lea mesager?

Întrebarea nr. 14: Credeţi în învăţătura “parousia”?

Întrebarea nr. 15: Credeţi că Fiul Omului a şi venit conform Luca 21:27?

Întrebarea nr. 16: Cum rămâne cu slujba dvs.? Se găseşte ea în Sfintele Scripturi?

Întrebarea nr. 17: Predicaţi din predicile fr. Branham?

Întrebarea nr. 18: Care este hrana duhovnicească, predicile fratelui Branham sau Biblia?

Întrebarea nr. 19: Cine va înfăţişa Biserica timpului de sfârşit Domnului?

Întrebarea nr. 20: Cum reacţionaţi faţă de cei care vă vorbesc de rău?

Întrebarea nr. 21: A propovăduit fratele Branham poligamia?

Întrebarea nr. 22: Ce învăţaţi dvs. cu privire la căsătorie şi divorţ?

Întrebarea nr. 23: Cum rămâne cu familia unui slujitor al lui Dumnezeu?

Întrebarea nr. 24: Cum rămâne cu cartea “Cele 7 epoci ale Bisericii”?

Întrebarea nr. 25: I-a fost descoperită fratele Branham durata fiecăreia dintre cele 7 epoci ale Bisericii?

Întrebarea nr. 26: A prorocit fratele Branham că sfârşitul va veni în anul 1977?

Întrebarea nr. 27: A văzut fratele Branham un calendar care se încheia cu anul 1977?

Întrebarea nr. 28: Este botezul cu Duhul Sfânt echivalent cu naşterea din nou?

Întrebarea nr. 29: Cum rămâne cu viziunea cortului pe care a avut-o fratele Branham?

Întrebarea nr. 30: Se poate ca ceva ce a văzut fratele Branham într-o viziune să rămână neîmplinit?

Întrebarea nr. 31: Ce comparaţie există între Israel şi Biserică?

Întrebarea nr. 32: În ce etapă a planului de mântuire ne aflăm acum?

Iubiţi fraţi în Domnul, Dragi copii ai lui Dumnezeu,

Vreau să clarific de la bun început că, aşa cum veţi vedea şi mai încolo, este absolut interzis să bazezi o învăţătură pe un singur verset biblic sau pe o singură afirmaţie făcută de Domnul, de un apostol sau de un proroc. Este un „trebuie” dumnezeiesc ca toate lucrurile să fie fondate pe mărturia a doi sau trei martori (Deut. 19:15), pe două, trei sau mai multe versete din Scriptură. Noi nu avem o singură evanghelie, ci avem patru evanghelii, care ne dau toate confirmările necesare şi un tablou complet al lucrurilor. De exemplu, dacă pentru „marea trimitere” nu luaţi textele din Matei 28:16-20, Marcu 16:15-20, Luca 24:33-53 şi Ioan 20:19-31, voi nu aveţi imaginea completă. Şi dacă nu mergeţi cu aceste patru texte despre „marea trimitere” în Fapte 2:38 şi toate celelalte versete care sunt în legătură, tot nu aveţi înţelegerea completă şi adâncă referitoare la acest subiect, şi de fapt nu aveţi răspunsul privitor la modul corect de a face botezul.

Cine vrea să ştie totul referitor la naşterea, viaţa, slujba, patimile, moartea, învierea şi înălţarea la cer a Domnului şi Mântuitorului nostru, trebuie să citească toate cele patru evanghelii. Cine vrea să ştie că Domnul i-a învăţat pe apostolii Săi despre Împărăţia lui Dumnezeu timp de 40 de zile înainte de a Se înălţa la cer, trebuie să citească şi Fapte 1:1-3. Unele relatări care nu sunt incluse în cele patru Evanghelii, pot fi găsite mai departe în Noul Testament. De exemplu, faptul că Domnul nostru a fost înălţat la cer pe un nor poate fi citit în Fapte 1:9. Apoi, în versetul 11 ni se spune că El se va întoarce în trup, în acelaşi fel în care a fost înălţat la cer (Luca 24:50-51). În 1 Ioan 3 citim: “…când Se va arăta El, vom fi ca El; pentru că Îl vom vedea aşa cum este.” Amin!

Cine vrea să afle despre întoarcerea lui Pavel la credinţă, despre însărcinarea şi slujba lui, nu poate să se rezume doar la Fapte, cap .8. Trebuie să citească şi capitolele 22 şi 26 pentru a avea o viziune de ansamblu şi apoi, să meargă în 1 Corinteni 15:1-11, unde apostolul Pavel, nu Petru, a relatat că Domnul Isus S-a arătat la peste 500 de fraţi odată, după învierea Sa. Din aceste exemple rezultă clar că nu este destul să luăm un singur verset, ci trebuie luate toate versetele care tratează şi ţin de acelaşi subiect.

De asemenea, trebuie să luăm seama la avertizarea dată de apostolul Pavel în 2 Corinteni 11:1-4, privitor la felul cum Satana, şarpele cel vechi, a amăgit-o pe Eva. Când el s-a adresat Evei, a adăugat un singur cuvânt, “nu”, aşa cum este scris în Geneza 3:1, în legătură cu ceea ce Domnul Dumnezeu îi poruncise lui Adam în Geneza 2:16. Astfel, Satana a adus-o pe Eva sub influenţa lui, făcând-o roabă voii sale. Duşmanul rămâne la subiectul despre care a vorbit Domnul, dar niciodată nu respectă exact cuvintele spuse de Acesta, el nu rămâne niciodată în adevărul Cuvântului original. Cuvintele au fost foarte clare, “Poţi să mănânci după plăcere din orice pom din grădină…” Duşmanul a semănat îndoială, spunând “Oare a zis Dumnezeu cu adevărat «Să nu mâncaţi din toţi pomii din grădină?»” Acel singur cuvânt care a fost adăugat la ce spusese Dumnezeu iniţial, a devenit muşcătura veninoasă a şarpelui. Prin aceasta, prima pereche de oameni şi apoi, întreaga omenire, a fost condamnată la moarte şi despărţită de Dumnezeu. Mai întâi, Fiul Omului seamănă sămânţa curată, originală a Cuvântului lui Dumnezeu, şi apoi, duşmanul vine imediat să-şi semene propria sămânţă a discordiei, prin intermediul răstălmăcirii (Matei 13). Astfel, el îi ia robi pe oameni şi-i supune voii sale. Dar acum a sosit timpul ca poporul lui Dumnezeu să fie izbăvit de toate capcanele duşmanului şi să fie readus în voia lui Dumnezeu.

Orice amăgire este făcută credibilă minţii omeneşti atunci când unei afirmaţii i se adaugă ceva, apoi este scoasă din context şi răstălmăcită. Trebuie luată în serios avertizarea de a nu adăuga şi de a nu scoate din cuvintele prorociei acestei cărţi (Apocalipsa 22:18-19), deoarece consecinţele sunt pe veci ireversibile. Pentru fiecare întrebare biblică, pentru fiecare subiect există un singur răspuns adevărat, care poate fi găsit în versetele corespunzătoare din Scriptură. Numeroasele răstălmăciri sunt lucrarea duşmanului – consecinţa mâncării din pomul cunoştinţei. Acelaşi lucru se aplică şi numeroaselor învăţături din cadrul mesajului timpului de sfârşit. Dacă introducem toate afirmaţiile fratelui Branham în Scriptură pentru a afla singurul răspuns adevărat, atunci nu mai este posibilă nici o neînţelegere. Atenţia tuturor slujitorilor şi a tuturor adunărilor trebuie să fie din nou concentrată pe armonizarea în toate privinţele cu Cuvântul lui Dumnezeu şi respectul deplin faţă de acesta, singurul absolut în cer şi pe pământ. În cea mai lungă predică a sa, (de peste 6 ore), “Cuvântul vorbit este sămânţa originală”, din 18 martie 1962, vedem ce întâietate deosebită a acordat fr. Branham Cuvântului lui Dumnezeu: “…Căci dacă nu vor vorbi aşa, nu vor mai răsări zorile peste poporul acesta” (n.tr. În lb.engleză, “Căci dacă nu vor vorbi conform acestui Cuvânt, este din cauză că nu au lumina în ei.”).

Desigur, există afirmaţii greu de înţeles în Cuvântul lui Dumnezeu şi în mesaj, de asemenea, afirmaţii care trebuie aşezate în ordinea corectă, divină. De exemplu, Domnul nostru a spus atunci: “…nu veţi isprăvi de străbătut cetăţile lui Israel până va veni Fiul Omului…” (Matei 10:23). Domnul a mai spus: “Adevărat vă spun că sunt unii din cei ce stau aici care nu vor muri până nu vor vedea împărăţia lui Dumnezeu venind cu putere” (Marcu 9:1). Trebuie să citim astfel de afirmaţii în contextul corect, conform planului de mântuire şi în împlinirea lor. Legea şi prorocii au ţinut până la Ioan (Luca 16:16), de atunci încolo se propovăduieşte Împărăţia lui Dumnezeu. În ziua de Rusalii, Duhul Sfânt s-a pogorât cu putere, aşa cum fusese deja anunţat de Ioan Botezătorul în Matei 3:2 şi de Domnul nostru în Matei 4:17. Biserica s-a născut, a primit viaţă duhovnicească şi Mântuitorul proslăvit umbla în mijlocul ei. În Apocalipsa 1, Ioan L-a văzut pe Fiul Omului umblând în slava Sa, în mijlocul Bisericii Sale, reprezentată de cele şapte sfeşnice de aur.

Apostolul Pavel s-a inclus pe sine când a spus “Iată, vă spun o taină: nu vom adormi toţi, dar toţi vom fi schimbaţi” (1Corinteni 15:51). Acum aşteptăm împlinirea acestui verset. Apostolul Petru a spus cu privire la Scripturi şi la scrierile apostolului Pavel că sunt unele lucruri grele de înţeles (2 Petru 3:15-16). Nimeni n-ar trebui să îndrăznească să explice sau să facă o învăţătură din ce a spus fr. Branham în afirmaţiile sale dificile. De exemplu, el a spus: “Atunci când peceţile sunt rupte şi taina este descoperită, va coborî Îngerul, mesagerul, Hristos, cu un picior pe uscat şi unul pe mare, având curcubeul deasupra capului Său. Reţineţi, cel de-al şaptelea înger este pe pământ în momentul acestei veniri.” Fratele Branham era pe pământ când “Îngerul Legământului” S-a descoperit în stâlpul supranatural de nor. Citat: “Acel mare Înger al Legământului, Cel care a fost cu Moise în pustie, Cel care s-a întâlnit cu Pavel pe drumul Damascului, Acelaşi a permis să fie fotografiat de noi, Acelaşi care a apărut în fotografia din revista Life de ieri, acelaşi Cuvânt al aceluiaşi Dumnezeu…” (“Hristos este taina lui Dumnezeu descoperită”, p.92)

Vă rog să remarcaţi asemănarea cu ce a spus după aceea “Şi aici el se întoarce, în cap.10, după timpul venirii…” Ce înseamnă “după timpul venirii”? La care venire se face referire? Şi ce înseamnă “se întoarce, în cap.10, după timpul venirii” ş.a.m.d.? După câteva minute, fr. Branham a adăugat: “El Şi-a ales o Mireasă dintre neamuri şi o va lua de aici în palat, în casa Tatălui Său, în slavă, pentru cina de nuntă, după care Se va coborî din nou pentru a Se face cunoscut fraţilor Săi, celor 144.000.” Predicatorii ar trebui să fie atenţi la diversele afirmaţii, să le aşeze corect în legătură cu evenimentul de care aparţin şi să renunţe urgent la a-şi prezenta propriile păreri! Căci niciun verset, nicio afirmaţie a apostolului Pavel sau a fratelui Branham nu permite o tâlcuire proprie. Dumnezeu este propriul Său interpret. El veghează asupra Cuvântului Său pentru a împlini ce a făgăduit. Poporul lui Dumnezeu ar trebui să înceteze imediat a mai crede în răstălmăcirile care circulă acum! Biserica Mireasă trebuie să fie adusă din nou în cadenţă, pentru a umbla din nou în armonie şi unitate perfectă cu Mirele, a cărui revenire este iminentă şi în conformitate cu fiecare Cuvânt al lui Dumnezeu! Ceasul luării deciziei a sosit.

Întrebarea nr. 1: Care este poziţia dvs. astăzi referitoare la slujba fratelui Branham?

Răspuns: Eu cred în chemarea divină şi însărcinarea lui William Branham, fie că este vorba de 11 iunie 1933, de 7 mai 1946 sau de alte experienţe supranaturale. În 1933, chestiunea principală era că mesajul care i-a fost dat va premerge a doua venire a lui Hristos. Noi asistăm la împlinirea mondială a acestui lucru în ultimii 40 şi ceva de ani.

În trăirea pe care a avut-o în 7 mai 1946, punctul principal era că fratelui Branham i-au fost date două semne supranaturale, ca prorocului Moise, pentru a-i convinge pe cei din adunare de trimiterea lui directă (Exod 4:1- 9). La sfârşitul anilor 40, sute de mii de oameni au beneficiat de primul semn, care îi apărea pe mână, prin care bolnavul îşi vedea propria boală – tumoare, cancer etc., pe spatele mâinii fratelui Branham. În momentul în care avea loc vindecarea, semnul bolii dispărea de pe mână. Cei mai buni martori pe care i-am întâlnit au fost rev. Gordon Lindsay şi sora Lindsay, care mi-a spus personal cum au văzut în repetate rânduri manifestarea acestui dar în timpul celor 3 ani când au călătorit adesea cu fr. Branham.

În anii ‚50 şi ‚60, milioane de oameni au fost martorii celui de-al doilea semn supranatural, cunoscut sub numele de “Semnul lui Mesia” (vezi Scrisoarea Circulară, primăvara 2005). Eu însumi sunt un martor ocular, deoarece am participat la adunările fratelui Branham din Europa şi din SUA şi pot depune mărturie cu privire la această slujbă extraordinară în faţa lui Dumnezeu şi a întregii omeniri. Darul profetic infailibil pe care Dumnezeu i l-a dat acestui om a fost confirmat în mod divin. Fratele Branham a condus milioane de suflete la Hristos şi mii au fost vindecaţi şi mântuiţi datorită credinţei lor.

Întrebarea nr.2: Care sunt exact cuvintele însărcinării date lui William Branham?

Răspuns: “Aşa cum Ioan Botezătorul a fost trimis să premeargă prima venire a lui Hristos, mesajul care îţi este dat ţie va premerge cea de-a doua venire a lui Hristos.”

Fratele Branham a repetat aceasta de încă 40 de ori. De ce a fost schimbată această afirmaţie, totuşi, în următoarea: “Aşa cum Ioan Botezătorul a fost trimis să premeargă prima venire a Domnului, aşa eşti tu trimis să premergi a doua Lui venire”? Acest text modificat a fost chiar gravat în interiorul uşii de la intrarea casei fratelui Branham din Tucson. Cine de pe acest pământ este autorizat să facă o asemenea modificare şi prin urmare, să nege însărcinarea originală, şi anume că mesajul va premerge a doua venire a lui Hristos? Astfel de fraţi preferă să-i impute acest neadevăr fratelui Branham de 41 de ori, cu toate că el însuşi a spus că mesajul va premerge revenirea lui Hristos. El chiar a subliniat-o când a vorbit de această mare însărcinare, “Nu eu voi fi premergătorul, ci mesajul va fi premergătorul” (“Mărturie”, Porto Rico, 02.10.1959). Acum, cine spune adevărul? Acei bărbaţi care l-au cunoscut pe fr. Branham personal sau William Branham care L-a cunoscut pe Domnul personal? Ce-i motivează pe aceşti bărbaţi să inducă în eroare poporul şi să-i lege duhovniceşte prin propriile lor păreri? Ei fac referire la slujba trecută a prorocului şi presupusa lui slujbă viitoare, trecând peste ceea ce face Dumnezeu în prezent.

Întrebarea nr. 3: Care este convingerea dvs. cu privire la mesajul timpului de sfârşit?

Răspuns: Cred din toată inima şi din tot sufletul adevăratul Cuvânt al lui Dumnezeu propovăduit de William Branham, cunoscut sub numele de “Mesajul timpului de sfârşit”. Ca apostolul Ioan, pot şi eu să spun: “Vestea (n.tr. În lb. engleză, mesajul) pe care am auzit-o de la El şi pe care v-o propovăduim…” Cred “Mesajul timpului de sfârşit” care este în concordanţă cu Cuvântul lui Dumnezeu sută la sută. Mesajul este Cuvântul original al lui Dumnezeu descoperit, cu toate făgăduinţele date Bisericii lui Isus Hristos. Totuşi, nu cred niciuna din diversele răstălmăciri şi tâlcuiri prezentate de unii indivizi sub eticheta înşelătoare “Mesajul timpului de sfârşit”. Tot ce vine de la Dumnezeu va fi în limitele Cuvântului lui Dumnezeu. Nu va provoca niciodată o ruptură, dimpotrivă, va sprijini unitatea adevăraţilor credincioşi în fiecare oraş şi ţară.

Întrebarea nr. 4: Îl corectaţi pe proroc în anumite puncte?

Răspuns: Cum poate cineva să-şi închipuie că aş îndrăzni să mă ating de infailibila slujbă profetică! Totuşi, când vine vorba de învăţături, şi, de exemplu, am în faţa mea peste 70 de afirmaţii despre cele 7 tunete şi alte multe afirmaţii pe care fratele Branham le-a făcut cu privire la diverse subiecte biblice în unele din predicile lui, n-am altă alegere decât să mă duc cu ele înapoi la Cuvânt. La o întrebare biblică există un singur răspuns corect. Diversele afirmaţii făcute cu privire la un subiect arată că acesta nu fusese încă pe deplin descoperit sau corect plasat.

Noi vedem slujba profetică desăvârşită, confirmată de viziunile pe care le-a avut fr. Branham, apoi vedem că el a continuat ca predicator, cu slujba evanghelistică. De asemenea, putem vedea că el aştepta lucrurile măreţe pe care Dumnezeu urma să le facă. El a fost, într-adevăr, prorocul făgăduit în Maleahi 4:5-6, confirmat de Hristos, Domnul nostru, în Matei 17:11 şi Marcu 9:12. El urma să întoarcă inimile copiilor lui Dumnezeu la învăţăturile autentice ale părinţilor apostolici şi să reaşeze toate lucrurile în cadrul Bisericii lui Isus Hristos în ordinea iniţială. Prorocii vestiseră toate lucrurile, dar numai apostolii şi învăţătorii au putut să le aşeze conform planului de mântuire. Noi trebuie să respectăm decizia lui Dumnezeu de a aşeza diverse slujbe pentru zidirea Bisericii (Efeseni 4:7-16 şi altele). Doar acum toată informaţia care lipsea înainte poate fi pusă cap la cap şi introdusă în modelul divin.

Întrebarea nr. 5: Care este absolutul dvs., Biblia sau mesajul?

Răspuns: Ce întrebare! Absolutul meu este acelaşi cu al fratelui Branham – Cuvântul lui Dumnezeu, care rămâne în veac. Fr. Branham a chiar stat în faţa adunării, şi-a ridicat Biblia şi a spus: “Acesta este absolutul meu!” O asemenea întrebare este fără sens: adevărata esenţă a mesajului este Cuvântul lui Dumnezeu descoperit, care conţine întregul plan de mântuire de la început la sfârşit, în special făgăduinţele pentru acest timp. De aceea, mesajul este Cuvântul lui Dumnezeu şi Cuvântul lui Dumnezeu este mesajul. Oricine vrea să le separe este cu siguranţă amăgit şi în afara rânduielii divine. Când predicatorii îi atribuie fratelui Branham afirmaţii pe care nu le-a făcut, care sunt contrare învăţăturii Scripturii, îl fac un proroc mincinos şi faptul că ei nu respectă Scriptura devine evident. Presupusa lor „descoperire” este dată pe faţă ca fiind nebunie.

Întrebarea nr. 6: Învăţaţi diferit faţă de ce învăţa fratele Branham?

Răspuns: Unii oameni ar putea avea impresia că învăţ diferit, dar, aşa cum am afirmat mai sus, adevărul este că întotdeauna a trebuit să învăţ conform întregului Cuvânt al lui Dumnezeu. Eu am toate cele 1159 de predici ale fr. Branham pe care le-am ascultat, prin urmare cunosc diversele afirmaţii pe care le-a făcut referitor la anumite subiecte.

De exemplu, fr. Branham a vorbit de o perioadă de şapte ani, în special în cele trei predici despre „Cele 70 de săptămâni ale lui Daniel”. El a pus toată adunarea să spună cu voce tare: „O săptămână egal şapte ani” (pag. 108), şi apoi, a vorbit, accentuând, despre trei ani şi jumătate. Într-un asemenea caz, sunt obligat să verific aceasta cu Cuvântul lui Dumnezeu. Când el s-a referit la întreaga perioadă de timp dintre răpire şi Împărăţia de 1000 de ani, a vorbit apoi despre şapte ani, iar când se referea la slujba celor doi proroci făgăduiţi evreilor, el a vorbit despre trei ani şi jumătate.

Când învăţăm, nu este suficient să cităm afirmaţiile, trebuie să le şi aşezăm în contextul corect care ne este arătat în Sfintele Scripturi. Vă rog să examinaţi acest citat: „În clipa în care El începe cea de-a şaptezecea săptămână sau cei şapte ani, Biserica este deja plecată. Puteţi s-o vedeţi, prieteni? Ridicaţi-vă mâinile, dacă puteţi s-o vedeţi…În clipa în care El începe cea de-a şaptezecea săptămână sau cei şapte ani, Biserica este plecată. Acum, fiţi atenţi, citez din nou- re-citez, ca să n-o uitaţi. Aceasta este ceea ce Duhul Sfânt mi-a pus pe peniţă, în timp ce scriam…” (pag. 140, paragrafele 189-192).

Acum, remarcaţi întrebarea 18 din ediţia englezească a cărţii „Cele 7 peceţi”, pag. 492, „Când a fost confirmat legământul din Daniel 9:27 timp de o săptămână?” Răspuns: „Jumătate din el a fost confirmat, ca legământ, când Isus Hristos era pe acest pământ, predicând evreilor.” Aici el a repetat ce au spus şi alţii înaintea lui. Haideţi să examinăm cu claritate Daniel 9:24-27, unde sunt descrise cele 70 de săptămâni, care sunt împărţite în 3 etape: 7+62+1. „Aşa vorbeşte Domnul”, din Scriptură, cu privire la Hristos, Mesia, este următorul: „După aceste şasezeci şi două de săptămâni, unsul va fi stârpit şi nu va avea nimic (n.tr. în lb. engleză, „dar nu pentru El însuşi…”). Desigur, acest lucru s-a întâmplat pentru noi, pe crucea de pe Golgota. Imediat după aceasta, în a doua parte a versetului 26 citim: „Poporul unui domn care va veni, va nimici cetatea şi sfântul Locaş…” Aceasta se referă la domnul roman, Titus, care a venit cu armata lui şi a nimicit cetatea şi templul în anul 70 d. Hr.. În versetul 27, se spun următoarele despre antihrist, nu despre Hristos: „El va face un legământ trainic cu mulţi, timp de o săptămână, dar la jumătatea săptămânii va face să înceteze jertfa şi darul de mâncare…”

Domnul nostru a făcut un legământ veşnic cu noi prin sângele legământului vărsat pe crucea de la Golgota (Matei 26:28; Marcu 14:24 ş.a.). Oricine citeşte cele 431 de „Întrebări şi răspunsuri”, de exemplu, în cărţile COD, va descoperi că fr. Branham a făcut diverse afirmaţii în predicile sale. Scriptura spune că Unsul, Mesia, va fi stârpit după cele 62 de săptămâni, care au fost precedate de primele 7 săptămâni (Daniel 9:26). Prima parte a acestui verset, aşa cum am arătat-o, se referă la Isus Hristos, Mesia, şi a doua parte, la domnitorul roman. Daniel 9:27 se referă exclusiv la Antihrist, iar legământul de şapte ani despre care se vorbeşte aici va fi un „tratat roman” asupra Ierusalimului. În prima jumătate a celei de a şaptezecea săptămâni, cei doi proroci vor avea slujba lor (Apoc. 11), iar în a doua jumătate, după ce legământul este rupt, Antihristul va domni 42 de luni cu toată brutalitatea şi va face război cu sfinţii (Apoc. 13:1-10). În timpul acelei persecuţii, martirii evrei vor trebui să-şi dea viaţa pentru a se împlini a doua parte a peceţii a cincia (Apoc. 6:9-11). Aceasta este conform cu „Aşa Vorbeşte Domnul” în sfântul Său Cuvânt.

Întrebarea nr. 7: Credeţi în deschiderea celor şapte peceţi?

Răspuns: Da, cred în deschiderea supranaturală a peceţilor. Fratele Branham mi-a spus personal la începutul lui decembrie 1962 că se va muta în Tucson cu familia sa, în ianuarie 1963. Lui i-a fost spus într-o viziune că atunci când primăria va începe lucrările pe strada unde locuia el, când va fi pus gardul pe gazonul lui şi când grederele şi maşinile de răzuit se vor mişca în sus şi în jos pe stradă, acela va fi timpul în care el se va muta în Tucson. Am văzut cu ochii mei gardul aşezat pe gazon şi buldozerele mişcându-se în sus şi în jos pe strada Ewing Lane. În 22 decembrie 1962, fratele Branham a avut viziunea despre apariţia norului supranatural, la care s-a referit în predica sa din 30 decembrie 1962. Apoi, pe 28 februarie 1963, i-a fost spus din norul supranatural să se întoarcă la Jeffersonville pentru deschiderea peceţilor.

Întrebarea nr. 8: A fost descoperită şi pecetea a şaptea?

Răspuns: Oricine citeşte sau ascultă cu atenţie ceea ce a spus fratele Branham va afla că de fiecare dată el a citit textul complet care se referea la primele şase peceţi. Singura excepţie este pecetea a şaptea, din care a citit doar primul verset din capitolul 8, despre acea jumătate de oră de linişte din ceruri (24 martie 1963). El a legat pecetea a şaptea de un număr de evenimente diferite. A vorbit despre sfârşitul epocii Bisericii, despre sfârşitul trâmbiţelor, despre sfârşitul potirelor, până la sfârşitul tuturor acestor lucruri. Oricine citeşte textul din Apocalipsa 8, de la versetul 2, va afla conţinutul peceţii a şaptea, în special despre cei şapte îngeri, care se pregătesc să sune din cele şapte trâmbiţe. -Sunt şapte îngeri pentru cele şapte biserici (Apoc. cap. 1-3). -Sunt, apoi, cei şapte îngeri care sună din trâmbiţă (Apoc. cap. 8-11). -Apoi sunt cei şapte îngeri care varsă potirele mâniei (Apoc. cap. 15-16). Toţi aceştia sunt aşezaţi în rânduiala lor divină.

Citat: „Primele trei capitole ale Apocalipsei descoperă toate întâmplările care privesc Biserica. Apoi, din capitolul 3 până în capitolul 19 al Apocalipsei, Biserica nu mai este văzută. Biserica este răpită în capitolul 4 din Apocalipsa şi se întoarce în capitolul 19 al Apocalipsei, Mireasa şi Mirele vin împreună pe pământ. Şi apoi, din capitolul 19 până la sfârşitul capitolului 22, toate se derulează în timpul Împărăţiei de 1000 de ani şi ce se va întâmpla în anii ce urmează. Între capitolele 4 şi 19, Dumnezeu se ocupă cu Israel” (Sărbătoarea trâmbiţelor, pag. 6-7). Fratele Branham a accentuat aceasta în mod repetat. Vă rog, marcaţi aceste cuvinte cu majuscule: „CAPITOLELE 4 PÂNĂ LA 19 INCLUD CAPITOLELE 8, 9, 10 şi 11.” În acele patru capitole nu este nimic care să aparţină sau care să se ocupe de Biserică, aşa cum a spus-o fratele Branham în diferite rânduri.

Când scaunul harului se schimbă în scaun de judecată conform peceţii a şaptea (Apoc. 8:2-5), nu mai există un mijlocitor şi niciun avocat care să primească rugăciunile sfinţilor. Atunci, focul de pe altarul de aur este aruncat pe pământ. Urmează, apoi, tunete şi fulgere (v. 5). Fratelui Branham i s-a spus că cele şapte trâmbiţe nu aparţin epocilor Bisericii.

Citat: „…Imediat după aceasta, îngerii Domnului au apărut şi mi-au spus despre cele şapte trâmbiţe – sau despre cele şapte peceţi. …Acolo Duhul Sfânt mi-a descoperit aceasta pentru a-mi arăta motivul pentru care acest lucru nu este folositor pentru Biserică în acest moment, pentru că nu are absolut nimic a face cu Biserica…Israelul se adună când sună trâmbiţele. Trâmbiţele sunt pentru Israel. Amintiţi-vă că fiecare trâmbiţă a sunat în timpul celei de a şasea peceţi. Cât de desăvârşite sunt atunci a şaptea trâmbiţă şi a şaptea pecete!” (Sărbătoarea trâmbiţelor, 19 iulie 1964, pag. 8).

Întrebarea nr. 9: Credeţi că Apocalipsa 10:1-7 s-a împlinit?

Răspuns: Apocalipsa 10 nu s-a împlinit încă. Aşa cum am văzut, nu are absolut nici o legătură cu Biserica. Fratele Branham a fost mesagerul ultimei epoci a Bisericii (Apoc. 3:14-22), nu al şaptelea înger cu trâmbiţa. El s-a referit la Apocalipsa 10 pentru că este singurul capitol care vorbeşte despre şapte tunete. Dar noi recunoaştem natura profetică a celor două evenimente speciale, care rămân separate unul de altul. De exemplu, Matei a arătat împlinirea textului din Osea 11:1 în capitolul 2, versetul 15 cu referire la Isus, „Am chemat pe Fiul Meu din Egipt…”, dar care nu a anulat Exod 4:22-23: „Israel este fiul Meu, întâiul Meu născut…Lasă pe fiul Meu să plece, ca să-Mi slujească…” Versetele profetice permit o dublă aplicare, dar fiecare trebuie lăsată în contextul de care ţine, conform planului de mântuire. Împlinirea capitolului 10 din Apocalipsa a fost anunţată dinainte, aşa cum se poate remarca din următoarele pasaje care fac referire la acest eveniment special. Încă odată ni se arată obligativitatea ca totul să fie bazat pe două sau mai multe versete. Primul cuvânt-cheie este „răcneşte”.

„…a strigat cu glas tare, cum răcneşte un leu!” (Apoc. 10:3)

„Domnul va răcni de sus; din Locaşul Lui cel sfânt va face să-I răsune glasul…” (Ieremia 25:30)

„Ei vor urma pe Domnul, ca pe un leu care va răcni; căci El însuşi va răcni, şi copiii vor alerga tremurând de la apus.” (Osea 11:10)

„Domnul răcneşte din Sion, glasul Lui răsună din Ierusalim, de se zguduie cerurile şi pământul. Dar Domnul este scăparea poporului Său, şi ocrotirea copiilor lui Israel.”(Ioel 3:16)

„Domnul răcneşte din Sion, glasul Lui răsună din Ierusalim…” (Amos 1:2)

Următorul cuvânt-cheie este „a jurat”.

„Şi îngerul, pe care-l văzusem stând în picioare pe mare şi pe pământ, şi-a ridicat mâna dreaptă spre cer, şi a jurat pe Cel ce este viu în vecii vecilor, care a făcut cerul şi lucrurile de pe el, marea şi lucrurile din ea, că nu va mai fi nicio zăbavă” (Apoc. 10:5,6). „Şi am auzit pe omul acela îmbrăcat în haine de in, care stătea deasupra apelor râului; el şi-a ridicat spre ceruri mâna dreaptă şi mâna stângă, şi a jurat pe Cel ce trăieşte veşnic, că va mai fi o vreme, două vremuri şi o jumătate de vreme…” (Daniel 12:7). Este scris foarte clar că din momentul în care are loc acest eveniment există doar trei ani şi jumătate până la sfârşitul ultimei perioade de timp. Este o sincronizare perfectă!

Când Domnul vine ca Înger al Legământului, va pune un picior pe mare şi unul pe uscat pentru a Şi le revendica, ca proprietar iniţial. Doar atunci se vor auzi glasurile celor şapte tunete. Noi trebuie să înţelegem că fiecare verset se va împlini literal, inclusiv a doua parte din Maleahi 3:1 şi 2, pentru că nu s-a împlinit la prima venire a lui Hristos şi, de aceea, nu este menţionat niciodată în Noul Testament. În momentul în care are loc acest eveniment măreţ, se vor împlini următoarele: „Şi deodată va intra în templul Său Domnul pe care-L căutaţi: Solul legământului, pe care-L doriţi; iată că vine, zice Domnul oştirilor. Cine va putea să sufere însă ziua venirii Lui? Cine va rămânea în picioare când Se va arăta El? Căci El va fi ca focul topitorului, şi ca leşia nălbitorului.” Această venire ca Înger al Legământului, aşa cum este descrisă în detaliu în cele şapte versete susmenţionate, trebuie să fie aşezată corect, acolo unde o plasează Scriptura, şi anume, în legătură cu Israelul. Căci în acel timp, Templul va fi deja rezidit şi măsurat conform Apocalipsa 11:1-2, după care se va aşeza în el Îngerul Legământului, care este Domnul Oştirilor. Amin.

Întrebarea nr. 10: Credeţi că fratele Branham a primit descoperirea celor şapte tunete?

Răspuns: Iată ce a spus fratele Branham cu privire la acest subiect într-una din ultimele sale predici, din 15 august 1965: „…aşteptaţi doar până ajungem să deschidem urgiile şi peceţile şi cele şapte tunete.” El vorbea despre cele şapte tunete în special în legătură cu evenimentul supranatural care a avut loc în 28 februarie 1963, când a auzit şapte sunete asemănătoare unor sunete de tunete şi când i s-a arătat norul supranatural. Dr. James Mc Donald de la Universitatea din Tucson a studiat fotografiile care au fost făcute cu ocazia acelui eveniment şi revistele Science (19 aprilie, 1963) şi Life (17 mai, 1963) au publicat articolele lui. În acelaşi context al acestei trăiri, fratele Branham vorbea despre credinţa de răpire, numele cel nou care urma să fie descoperit şi, de asemenea, lega această trăire de alte evenimente importante.

Cele şapte tunete din Apocalipsa 10 trebuie lăsate în contextul în care au fost puse în mod divin, pentru că îşi vor face de auzit glasurile doar când Îngerul Legământului vine la Israel (Cele şapte peceţi, pag. 72). Învăţătura că cele şapte peceţi sunt „cele şapte virtuţi” sau „cei şapte mari bărbaţi” sau vreo altă răstălmăcire trebuie respinse, pentru că sunt pur şi simplu nişte răstălmăciri ale anumitor indivizi care le aduc lor beneficii, dar nu au nici o bază scripturală. După ce fratele Branham a predicat cele şapte peceţi, i s-a spus să se întoarcă în tabernacol şi să spună câteva lucruri importante, printre care era şi următoarea afirmaţie: „…nimeni nu ştie când El va reveni; de asemenea, nimeni nu ştie taina celor şapte tunete” (Cartea Peceţilor, pag. 576).

Predicatori, abandonaţi acest subiect şi lăsaţi problema în mâna lui Dumnezeu! Lui Ioan i s-a interzis să scrie ce au glăsuit cele şapte tunete, prin urmare, acest lucru nu a devenit parte a Cuvântului scris al lui Dumnezeu, şi, prin urmare, nu poate fi predicat mai departe. Aceasta este AŞA VORBEŞTE DOMNUL în Cuvântul Lui. Nouă ne-a fost poruncit să păzim doar acele lucruri care sunt scrise (Apocalipsa 1:1-3) şi ne este interzis să adăugăm cuvintelor prorociei acestei cărţi (Apocalipsa 22:16-21). Nu este aceasta o avertizare suficient de clară?

Întrebarea nr. 11: De ce a vorbit fratele Branham în repetate rânduri despre „a treia tragere”?

Răspuns: Termenul „a treia tragere” face referire la a treia şi ultima parte a slujbei lui. Citat: „PRIMA TRAGERE – vindecarea, A DOUA TRAGERE – prorocia. A TREIA TRAGERE, DESCOPERIREA CUVÂNTULUI, DESCOPERIREA TAINELOR…” (Golden Nuggets (Pepite de aur), pag. 158). În 28 februarie 1963, fratele Branham a auzit şapte detunături puternice, trăire la care s-a referit cu numele de cele şapte tunete sau cele şapte detunături. De fapt, el a bătut de şapte ori în amvon cu pumnul şi a spus: „Cele şapte detunături consecutive au fost atât de puternice şi ele încercau să exprime ceva” (A şaptea pecete, 24 martie, 1963). Apoi, a vorbit despre taina pe care Satana nu o cunoaşte şi despre a treia tragere – predicarea către cei pierduţi pe vecie. El a vorbit despre Sabia Împăratului care i-a fost pusă în mână şi a făcut din nou afirmaţia: „Aceasta este a treia tragere.” El s-a referit şi la slujba Cuvântului Vorbit.

Cel mai important este să facem deosebirea între cele şapte tunete care s-au auzit când el era pe Sunset Mountain, înainte de deschiderea celor şapte peceţi şi cele şapte tunete din Apocalipsa 10, care vor avea loc doar când Îngerul Legământului coboară cu cartea deja deschisă în mână. Glasul lui Dumnezeu se aude ca o detunătură puternică: „…tună cu glasul Lui măreţ;…Dumnezeu tună cu glasul Lui în chip minunat ;face lucruri mari pe care noi nu le înţelegem” (Iov 37). (Vezi şi Exod 20:18; Ioan 12:28-29; Evrei 12:18-19; ş.a.).

Întrebarea nr. 12: De ce s-a referit fratele Branham în repetate rânduri la Apocalipsa 10, versetul 7?

Răspuns: Este destul de ciudat că aproape jumătate din întrebări sunt legate într-un fel sau altul de Apocalipsa, cap. 10. Încă o dată, trebuie să fim foarte atenţi la ce a spus el. Întotdeauna a vorbit la plural când s-a referit la Apocalipsa 10:7, întotdeauna a vorbit despre „taine”, şi nu despre singura „taină”, care este „taina lui Dumnezeu”. Fratele Branham a făcut aceasta pentru că era mesagerul ultimei epoci a bisericii, prin care au fost descoperite toate tainele ascunse în Cuvânt. În predica lui, „Domnilor, acesta este timpul?”, din 30 decembrie, 1962, el menţionează foarte clar 17 dintre tainele care au fost descoperite, începând cu „taina Împărăţiei cerului” şi încheind cu „taina Stâlpului de foc care se întoarce”. Isus Hristos este taina lui Dumnezeu. Aceasta o găsim confirmată în 1 Timotei 3:16, unde citim despre „taina lui Dumnezeu”, la singular. Evreii n-au acceptat descoperirea şi manifestarea singurului Dumnezeu adevărat în Isus Hristos şi nu o văd până în ziua de astăzi, în timp ce Biserica Nou- testamentară a cunoscut taina lui Dumnezeu de la început (Coloseni 2:2-3; ş.a.).

În clipa în care această mare taină a lui Dumnezeu se va încheia, vor fi incluşi şi evreii în planul de mântuire, aşa cum le-a fost descoperit slujitorilor Săi, prorocii. Când se face referire la Biserica Nou-testamentară, noi citim despre apostoli şi proroci (Efeseni 3:5; ş.a.), pentru că Biserica lui Isus Hristos este zidită pe temelia apostolilor şi a prorocilor (Efeseni 2:20). Dar când ceva le este destinat evreilor, atunci se aplică în mod deosebit, „după cum le-a fost descoperit slujitorilor Săi, proroci.”

După anunţul din Apocalipsa 10:7, Ioan a trebuit să mănânce cartea deschisă şi i-a fost dată porunca: „Tu trebuie să proroceşti din nou…” În capitolul 11, cei doi proroci pentru Israel prorocesc timp de 42 de luni în Ierusalim, adică timp de trei ani şi jumătate. Nu este suficient de clar?

În capitolele 8 şi 9, sunt descrise judecăţile celor şase trâmbiţe, iar în capitolul 10 este vestită a şaptea trâmbiţă. Împlinirea propriu-zisă urmează în capitolul 11, de la versetul 15: „Îngerul al şaptelea a sunat din trâmbiţă. Şi în cer s-au auzit glasuri puternice, care ziceau: „Împărăţia lumii a trecut în mâinile Domnului nostru şi ale Hristosului Său. Şi El va împărăţi în vecii vecilor.” Noi trebuie să respectăm ordinea divină care ne este arătată în Cuvântul lui Dumnezeu. Imediat după ce sună cea de-a şaptea trâmbiţă, citim despre mânia care urmează să vină şi despre timpul judecăţii şi despre cum va răsplăti „pe robii Tăi proroci, pe sfinţi…” (Apocalipsa 11:15-19).

Trebuie remarcat că, în legătură cu a şaptea pecete şi cei şapte îngeri cu trâmbiţe, cuvântul evreiesc „shofar” pentru trâmbiţă este folosit de 11 ori de la capitolul 8, versetul 2, trecând prin capitolele 9 şi 10:7, până la capitolul 11, versetul 15. Ultimele trei trâmbiţe sunt vestite în Apocalipsa 8:13 şi sunt numite „sunete”, ca în Apocalipsa 10:7: „Vai, vai, vai de locuitorii pământului, din pricina celorlalte sunete de trâmbiţă ale celor trei îngeri, care au să mai sune”, „ci că în zilele în care îngerul al şaptelea va suna…”

Întrebarea nr. 13: „Credeţi în slujba unui al optulea mesager?

Răspuns: Nu, cu siguranţă nu cred în nici un bărbat care pretinde a fi cel de-al optulea mesager sau în ceea ce are el de zis. Conform Apocalipsa 1:20, există doar 7 stele, 7 îngeri pentru cele 7 biserici, şi sunt în mâna dreaptă a Domnului. Orice al optulea mesager nu poate fi decât în mâna stângă sau în buzunarul stâng al altcuiva, deoarece nu este nicio făgăduinţă pentru el în Sfânta Scriptură. De asemenea, nu mai este nici o făgăduinţă pentru biserică cu privire la vreun Iosua, Elisei sau alt proroc. Toţi adevăraţii slujitori ai lui Dumnezeu din acest timp stau pe aceeaşi temelie şi propovăduiesc adevăratul Cuvânt al lui Dumnezeu – mesajul acestui ceas, care premerge a doua venire a lui Hristos.

Întrebarea nr. 14: Credeţi în învăţătura „parousiei/venirii”?

Răspuns: La această întrebare dau întotdeauna acelaşi răspuns: Când vine Domnul, eu voi urca în slavă împreună cu toţi sfinţii. Fiecare venire a Domnului este o realitate şi presupune o prezenţă personală, în trup. Termenul „parousia” în sine înseamnă venire în trup. Atâta timp cât Biserica Mireasă este pe pământ, Mirele încă nu a venit. Când Domnul soseşte ca Mire, cei morţi în Hristos vor învia mai întâi, iar apoi noi, cei vii, vom fi schimbaţi şi, împreună, vom fi luaţi sus pentru a-L întâlni pe Domnul în văzduh (1 Tesaloniceni 4:13-18). Nu există nicio făgăduinţă în Cuvântul lui Dumnezeu care să spună că Hristos va veni şi va sta pe pământ cu noi pentru o vreme înainte să aibă loc răpirea. De fapt, noi suntem avertizaţi „…atunci dacă vă va zice cineva: Iată, Hristosul este aici sau acolo, să nu-l credeţi!” (Matei 24:23). Căci este scris: „…cum iese fulgerul de la răsărit şi se vede până la apus, aşa va fi şi venirea Fiului omului” (Matei 24:27). De asemenea, nu există nicio făgăduinţă că revenirea Lui începe în momentul deschiderii peceţilor sau că scaunul îndurării se va transforma într-un scaun de judecată în acel moment.

Învăţăturile nescripturale sunt bazate pe neînţelegeri şi pe răstălmăciri. Fratele Branham a spus: „Mai întâi este răspândit mesajul, pâinea vie a vieţii care scoate Mireasa la iveală… Este un mesaj care adună poporul, îl uneşte. Mesajul este răspândit mai întâi. Acum este timpul adunării de untdelemn în candele. Treziţi-vă şi umpleţi- vă candelele! A câta strajă din noapte a fost aceasta? A şaptea, nu a şasea, a şaptea. Iată, vine Mirele! Treziţi-vă şi umpleţi-vă candelele!” Observaţi cum Duhul Sfânt a călăuzit de la 1 Tesaloniceni 4 la Matei 25, unde citim despre strigătul de la miezul nopţii. Este un strigăt de trezire, căci toate cele zece fecioare adormiseră. Şi, conform versetului 10, cele care sunt gata când vine Mirele, vor intra cu El în odaia de nuntă. Putem citi despre nunta Mielului în Apocalipsa 19:1-10. Cine desparte nunta de ospăţul de nuntă trebuie să citească mai întâi Matei 22, unde aceşti termeni sunt folosiţi alternativ pentru a desemna acelaşi eveniment. Nunta şi ospăţul de nuntă au loc în cer (Apocalipsa 19:1-10), nu pe pământ. Biserica Mireasă din toate timpurile va fi prezentă la ospăţul nunţii Mielului, împreună cu Avraam, Isaac, Iacov şi toţi cei mântuiţi.

Întrebarea nr. 15: Credeţi că Fiul Omului a venit deja conform Luca 21:27?

Răspuns: Nu, cu siguranţă nu cred că Fiul Omului a venit deja. Eu cred că Fiul Omului S-a descoperit în acelaşi fel şi cu acelaşi semn al lui Mesia în cadrul acestei slujbe profetice, aşa cum a făcut când a fost pe acest pământ (Luca 17:30). În Ioan, capitolul 1, s-a manifestat cu Natanael şi Simon Petru, în Ioan 4 cu femeia de la fântână, în Matei 21, cu ucenicii, care i-au adus măgăriţa şi măgăruşul pentru ca Zaharia 9:9 să se împlinească. Venirea despre care se vorbeşte în Luca 21:27 nu este deloc legată de venirea Mirelui pentru a-Şi lua Mireasa acasă, înainte de necazul cel mare. Acea venire a Fiului Omului va avea loc după necazul cel mare, „Îndată după acele zile de necaz, soarele se va întuneca, luna nu-şi va mai da lumina ei…Atunci se va arăta în cer (nu pe pământ) semnul Fiului omului, toate seminţiile pământului se vor boci, şi vor vedea pe Fiul omului venind pe norii cerului cu putere şi cu o mare slavă” (Matei 24:29-30; Marcu 13:24-32; Luca 21:25-33). Aceste lucruri, cu siguranţă, nu s-au întâmplat încă. Această venire mai trebuie comparată cu Daniel 7:13 şi Apocalipsa 1:7: „Iată că El vine pe nori. Şi orice ochi Îl va vedea; şi cei ce L-au străpuns. Şi toate seminţiile pământului se vor boci din pricina Lui! Da, Amin!” Acest eveniment măreţ va include toate naţiunile şi, în special, pe evrei, căci ei sunt cei care se vor uita la Cel pe care L-au străpuns (Zah.12:10).

Întrebarea nr. 16: Cum rămâne cu slujba dvs.? Se găseşte ea în Sfânta Scriptură?

Răspuns: Dacă slujba pentru care m-a rânduit Domnul n-ar putea fi găsită în Scriptură, n-aş avea dreptul divin de a mă afla în slujba Lui. „Şi Dumnezeu a rânduit în Biserică, întâi apostoli; al doilea, prooroci; al treilea, învăţători…” (1 Corinteni 12:28). Fratele Branham a spus: „Nici un om nu are dreptul să predice decât dacă este ca Moise, dacă L-a întâlnit pe pământul sfânt…” (Căminul viitor, pag. 37). Fiecare bărbat care a fost chemat de Dumnezeu cunoaşte ziua, ceasul şi locul chemării sale, precum şi cuvintele exacte ale însărcinării sale. Mărturia mea este cunoscută peste tot în lume. A fost publicată în ediţia germană a revistei „Voice of Healing” (Glasul Vindecării) din martie 1963. Doi martori, Fred Sothman şi Banks Woods, au fost prezenţi în data de 3 decembrie 1962 când fratele Branham, prin descoperire divină, a repetat cuvânt cu cuvânt ceea ce îmi spusese mie Domnul în 2 aprilie 1962. Nu voi uita niciodată când prorocul a spus: „Frate Frank, tu nu ai înţeles corect ceea ce ţi-a spus Domnul. Tu ai crezut că va veni o foamete naturală şi ai depozitat hrană naturală.” Apoi, a continuat: „Domnul va trimite o foamete după auzirea Cuvintelor Lui. Hrana pe care tu trebuie s-o depozitezi este Cuvântul făgăduit al lui Dumnezeu pentru acest ceas…el se găseşte în mesajele care sunt înregistrate pe benzi…dar aşteaptă cu împărţirea hranei până primeşti şi restul.” Însărcinarea pe care am primit-o este dublă: Unu, să mă duc din oraş în oraş şi să predic Cuvântul (2 Timotei 4:1-5) şi doi, să împart hrana duhovnicească.

Providenţa divină a făcut ca fratele Don Bablitz să vină să mă vadă în timpul şederii mele în Edmonton, în casa familiei Wittmeier de pe bulevardul 137, în august, 1976. El a fost cel care, împreună cu o echipă de oameni, mi-a trimis predicile tipărite ale fratelui Branham, timp de ani de zile, la diversele adrese unde mă aflam, în funcţie de vizitele pe care le făceam în numeroase ţări. În acea duminică dimineaţa, a spus dintr-o dată: „Frate Frank, noi vedem slujba fratelui Branham în Scriptură. Cum rămâne cu slujba ta? Se găseşte ea, de asemenea, în Scriptură?” L- am întrerupt şi am spus: „Te rog să te opreşti. Nu spune asta. Cum ar putea fi slujba mea în Scriptură?”

Puteţi s-o credeţi sau nu, dar a doua zi m-am trezit devreme, m-am îmbrăcat, m-am aşezat pe marginea patului şi m-am aplecat să-mi iau Biblia, când, din partea mea dreaptă – aşa cum s-a întâmplat întotdeauna – Domnul mi-a vorbit aceste cuvinte cu multă autoritate: „Slujitorul Meu, te-am rânduit să distribui hrana conform Matei 24:45-47.” Până în acel moment, nu dădusem atenţie acelor versete, darămite să le pun în legătură cu distribuirea hranei duhovniceşti din acest timp. Dumnezeu a spus că va trimite o foamete după auzirea Cuvintelor Domnului (Amos 8:11). De aceea, fratelui Branham i s-a spus să depoziteze hrana duhovnicească care este distribuită acum. Astfel, slujba care mi-a fost încredinţată mie de Dumnezeu este în legătură directă cu slujba fratelui Branham. Una este să depozitezi hrana bogată în coşuri, aşa cum i-a fost arătat fratelui Branham, şi alta este să împărtăşeşti hrana preparată cu poporul, la masa Domnului. Toţi fraţii care au primit cu adevărat o chemare divină să slujească în casa lui Dumnezeu rămân în Cuvânt şi au partea lor în împărţirea hranei duhovniceşti peste tot în lume.

Întrebarea nr. 17: Predicaţi predicile fratelui Branham?

Răspuns: Nu, nu predic predicile fratelui Branham, ele au fost deja predicate. Eu le traduc şi le public. Ele pot fi citite sau ascultate de toţi cei care doresc să-şi hrănească sufletul. Eu predic din Biblie, dar, de asemenea, mă refer la afirmaţii făcute de proroc în predicile lui, după călăuzirea Duhului Sfânt.

Întrebarea nr. 18: Care este hrana duhovnicească, predicile fratelui Branham sau Biblia?

Răspuns: Cui i-a putut trece prin cap o asemenea întrebare? Rămâne veşnic valabil cuvântul care spune că omul duhovnicesc nu poate trăi numai cu pâine, ci cu pâinea care s-a pogorât din cer (Ioan 6:32-59). Hrana duhovnicească este Cuvântul lui Dumnezeu, ne întăreşte în a face voia lui Dumnezeu (Ioan 4:34). Fie că citim din Biblie sau predicăm din Biblie, Cuvântul va împlini în credincioşii aleşi scopul pentru care a fost trimis. În predicile fratelui Branham, găsim Cuvântul descoperit, care este mana proaspătă şi ascunsă pentru cei aleşi. Prin urmare, scopul divin al acestei slujbe este împlinit, şi anume de a include atât partea profetică cât şi cea de învăţătură.

Întrebarea nr. 19: Cine va înfăţişa Biserica ultimelor zile înaintea Domnului?

Răspuns: Apostolul Pavel a dorit să înfăţişeze deja în timpul său înaintea lui Hristos o Biserică biruitoare (2 Corinteni 11:2-4). Totuşi, s-a temut ca nu cumva aşa cum şarpele a amăgit-o pe Eva, şi minţile credincioşilor să fie stricate de la curăţia şi credincioşia faţă de Hristos. Apoi, el a arătat cum este adusă amăgirea de cei care predică un alt Isus, care au primit un alt duh şi care propovăduiesc o altă evanghelie. Conform Efeseni 5:26-27, Isus Hristos însuşi va fi Cel care „…va înfăţişa înaintea Lui această Biserică, slăvită, fără pată, fără zbârcitură…” Chiar şi cel mai mare bărbat al lui Dumnezeu nu poate decât să predice Cuvântul, dar Domnul este Cuvântul. El Şi-a răscumpărat Biserica, El îi cheamă afară pe cei aleşi şi El este Acela care va încheia lucrarea de răscumpărare. Cei care predică vor fi judecaţi în prezenţa celor cărora le-au predicat, conform trăirii fratelui Branham de când a fost dus dincolo de perdeaua timpului. Aceasta este în conformitate cu Romani 14:7-12 şi 2 Corinteni 5: 9-10. Apostolul Pavel a spus: „Căci cu toţii vom sta înaintea scaunului de judecată al lui Hristos.”

Întrebarea nr. 20: Cum reacţionaţi faţă de cei care vă vorbesc de rău?

Răspuns: Nu reacţionez deloc. Asta îmi dă şansa să-i binecuvântez pe cei care nu-şi pot stăpâni invidia. Soarta mea este asemănătoare cu cea a celorlalţi slujitori ai lui Dumnezeu care au predicat Cuvântul. Aşa cum scrie apostolul Pavel, „…în slavă şi în ocară, în vorbire de rău şi în vorbire de bine. Suntem priviţi ca nişte înşelători, măcar că spunem adevărul…” (2 Corinteni 6:8). Când, de exemplu, neadevărurile şi batjocura sunt vehiculate în publicaţia Contender (Luptătorul) sau într-o carte despre cele şapte tunete sau în scrisori deschise, sau chiar de la amvoane sau pe internet, doar cu scopul de a submina autoritatea divină a acestei slujbe trimise de Dumnezeu, atunci eu ştiu că Satana îi foloseşte pe acei oameni. El a făcut aceasta împotriva tuturor slujitorilor lui Dumnezeu.

Domnul Isus care m-a chemat, îmi dă puterea să împărtăşesc zilnic adevăratul Cuvânt al lui Dumnezeu cu toţi adevăraţii credincioşi. În ciuda ocării pe care trebuie s-o port, nu pot decât să le doresc binele vechilor şi noilor duşmani ai adevărului. Liderii religioşi au fost cei care, pe timpul lor, i-au persecutat pe proroci, pe Domnul şi pe apostoli; dar, de fapt, ei erau orbi din punct de vedere duhovnicesc şi încercau să-i conducă pe orbi.

Natura adevărată a seminţei se va manifesta. Nu poţi culege smochine dintr-un scaiete, nici nu poţi scoate apă bună şi apă rea din aceeaşi fântână. Unii iubesc cum a iubit Cain (1 Ioan 3:11-12), iubire care s-a manifestat atunci printr-o crimă, iar astăzi se manifestă sub forma distrugerii reputaţiei. Cain, cu gelozia lui, şi Abel, care era plăcut Domnului, sunt două exemple foarte grăitoare pentru noi. Invidia şi gelozia produc ură şi ura duce la uciderea fratelui.

Citat: „Nu trebuie să înjunghii pe un om ca să-l omori; este suficient să-i distrugi reputaţia şi-l omori, îi distrugi influenţa. Dacă vorbeşti împotriva pastorului tău, dacă îl vorbeşti de rău, este ca şi cum l-ai fi împuşcat; dacă spui ceva rău despre el, asta-i va ucide influenţa asupra oamenilor şi alte asemenea lucruri, şi tu te faci vinovat de acestea” (Pepite de aur, pag. 167).

Isaac şi Ismael s-au născut din acelaşi tată, dar cel născut după trup îl ura pe cel născut conform făgăduinţei, „Şi voi, fraţilor, ca şi Isaac, voi sunteţi copii ai făgăduinţei. Şi cum s-a întâmplat atunci, că cel ce se născuse în chip firesc prigonea pe cel ce se născuse prin Duhul, tot aşa se întâmplă şi acum” (Galateni 4:23-30). Nu poate fi niciodată invers. Nu se poate ascunde acest lucru. „Oricine urăşte pe fratele său, este un ucigaş; şi ştiţi că nici un ucigaş n-are viaţa veşnică rămânând în el” (1 Ioan 3:15). Acesta este adevărul. Oricine îl urăşte, şi, prin urmare, îl ucide pe fratele său, se sinucide din punct de vedere spiritual, deoarece acea persoană îşi pierde viaţa veşnică.

Întrebarea nr. 21: A propovăduit fratele Branham poligamia?

Răspuns: Ce întrebare într-o lume civilizată! Nu, cu siguranţă, nu. Unii fraţi din ţările africane, unde poligamia se mai practică încă, subliniază afirmaţiile pe care le-a făcut profetul cu referire la acest subiect, pentru a sluji propriilor pofte. Ei se referă la Avraam, Iacov, Elcana, Ghedeon, David, Solomon etc., spunând că David a comis adulter doar când a luat-o pe nevasta lui Urie. Acest subiect este foarte delicat şi uşor de înţeles greşit. Fratele Branham a spus: „Dar acum, peceţile sunt deschise, Duhul adevărului ne îndreaptă către Cuvânt. Asta explică de ce au avut loc toate aceste greşeli de-a lungul epocilor, pentru că peceţile nu au fost deschise. Aceste lucruri nu erau descoperite. Este adevărat” (Căsătorie şi divorţ”, 21 februarie, 1965).

Fratele Branham a folosit termenul „poligamie” de câteva ori, în special în predica despre „Căsătorie şi divorţ” din 21 februarie, 1965, cu referire la Vechiul Testament. Cu siguranţă nu a vrut să instituie un harem pentru fraţi. Fără să dea un motiv, Dumnezeu a spus în lege: „Dacă-i va lua o altă nevastă…”, nu multe neveste (Exod 21:10). În acest caz, bărbatul trebuia să fie pe deplin responsabil pentru amândouă. Dumnezeu a dat chiar un sfat cu privire la dreptul întâiului născut în acest caz (Deuteronom 21:15-17).

Apostolul Pavel scrie foarte clar că fiecare bărbat trebuie să-şi aibă nevasta lui şi fiecare nevastă, soţul ei (1 Corinteni 7). De fapt, fratele Branham a vrut doar să sublinieze că femeia a fost creată pentru bărbat şi nu invers (1 Corinteni 11:9). De aceea, bărbatului îi este permis să se recăsătorească după un divorţ, fără a fi vinovat faţă de fosta lui soţie. Totuşi, dacă fosta soţie se căsătoreşte, atunci ea trăieşte în preacurvie, pentru că ea este legată prin legea lui Dumnezeu, de jurământul ei, atâta timp cât trăieşte soţul ei (Romani 7:2; 1 Corinteni 7:39). Acestea i-au fost descoperite fratelui Branham din acelaşi nor supranatural, de culoarea ambrei, care a fost prezent şi la deschiderea peceţilor. Următoarele cuvinte au ieşit de pe buzele lui: „Fiţi atenţi, este spus că el nu se poate recăsători decât cu o fecioară. El se poate recăsători, el se poate căsători – se poate căsători din nou cu o fecioară; dar nu se poate căsători cu soţia unui alt bărbat. Nu, şi dacă se căsătoreşte cu o femeie divorţată, el trăieşte în preacurvie…Remarcaţi, el poate, dar ea nu poate. Aşa cum a fost cu David, cu Solomon şi restul bărbaţilor din Biblie…” Diferenţa devine evidentă! „…ea trebuie să rămână nemăritată, sau să se împace cu bărbatul ei” (1 Corinteni 7). „Ea nu are dreptul să se recăsătorească. Ea trebuie să rămână nemăritată. Dar, remarcaţi, nu s-a spus asta niciodată despre bărbat. Vedeţi, nu puteţi face Cuvântul să mintă” (Căsătorie şi divorţ”, 21 februarie, 1965).

Toţi ar trebui s-o înţeleagă foarte bine pe baza clarificării date de fratele Branham după ce a primit răspunsul direct în chestiunea căsătoriei şi a divorţului. Această descoperire scripturală este complet diferită de gândirea tradiţională moştenită şi de ceea ce se învaţă în denominaţiuni. Toţi cei care pretind că au ştiut totul cu privire la acest subiect important, trebuie să ştie că Dumnezeu nici nu poate vorbi unei persoane care pretinde că ştie totul. Acest subiect a fost atât de important pentru Dumnezeu, încât S-a arătat personal în norul supranatural pentru a da descoperirea finală slujitorului şi prorocului Său. Toţi cei care spun că ei cred mesajul acestui ceas, vor respecta aceasta.

Întrebarea nr. 22: Care este învăţătura dvs. cu privire la căsătorie şi divorţ?

Răspuns: Eu nu am o învăţătură proprie cu privire la niciun subiect biblic. Moise, Domnul nostru, apostolul Pavel şi fratele Branham au învăţat cu privire la acest subiect în detaliu. Nu mai este nevoie ca cineva să mai scrie despre el, decât să aşeze corect lucrurile care au fost deja scrise. Aşa cum a spus şi Fratele Branham, este, într-adevăr, o problemă străveche şi atât de complexă încât „nu o veţi cunoaşte până când nu vă este descoperită.”

Când Domnul Dumnezeu a dat cele 10 porunci, El nu a uitat de acest subiect, deoarece a vorbit despre preacurvie „Să nu preacurveşti…să nu pofteşti nevasta aproapelui tău…” (Exod 20). În predica de pe munte (Matei 5:27-32), Domnul nostru a vorbit despre preacurvie în legătură cu divorţul „Să nu preacurveşti…ori şi cine se uită la o femeie, ca s-o poftească, a şi preacurvit cu ea….” De aceea, spune mai departe: „Dacă deci ochiul tău cel drept te face să cazi în păcat, scoate-l şi leapădă-l de la tine…Dacă mâna ta cea dreaptă te face să cazi în păcat, taie-o şi leapădă-o de la tine…” Apoi el se adresează bărbatului care ar putea - nu că şi trebuie - să divorţeze de soţia lui doar dacă ea a comis preacurvie (v.32). Altfel, el îi dă prilej să preacurvească, dacă ea se recăsătoreşte, şi, cu siguranţă, bărbatul va fi responsabil pentru aceasta.

În toate culturile de pe pământ, chiar şi la atei, căsătoria este, în general, respectată ca parte firească a vieţii şi de familie. Chestiunea arzătoare este: Ce este preacurvia, unde trebuia să moară amândoi, conform legii lui Dumnezeu? Ce spune Scriptura? Preacurvia (adulterul) este atunci când un bărbat întreţine o relaţie sexuală cu o femeie căsătorită, soţia unui alt bărbat. „Dacă se va găsi un bărbat culcat cu o femeie măritată, să moară amândoi…” (Deuteronom 22:22).

În Maleahi 2, Domnul li se adresează mai întâi preoţilor, apoi seminţiei lui Levi. El vorbeşte de legământul părinţilor noştri, şi apoi că Iuda s-a unit cu fiicele unui dumnezeu străin, şi apoi, despre Israel, ca nevasta legământului Său. Acest capitol profetic este foarte adânc şi conduce la punctul esenţial „Şi ce cere acel Unul singur? Sămânţă dumnezeiască!” Acea sămânţă este sămânţa făgăduită din grădina Edenului, care este Hristos (Galateni 3:16). Apoi citim că divorţul este o faptă de silnicie. Când un bărbat divorţează de nevasta tinereţii lui, el rupe legământul pe care l-a făcut cu ea (v.14). Nu a fost niciodată în planul lui Dumnezeu ca o soţie să se despartă de soţul ei, aşa cum Israel nu se putea despărţi de Dumnezeu. De aceea, este scris doar că, în anumite cazuri, soţul poate să-i dea soţiei o scrisoare de despărţire, dar o soţie nu putea niciodată să-i înainteze divorţ soţului ei. Citat: „Frate, uite, hai să-ţi spun ceva, dacă ea înaintează divorţ, lucrul acesta vine de la Satan” (Întrebări şi răspunsuri – 23 aug. 1964).

Cred cu tărie că înainte ca orice bărbat sau femeie să se gândească la divorţ, el sau ea ar trebui să se gândească mai întâi să-şi taie o mână sau un picior înainte de a se duce la un avocat pentru a demara procedura de divorţ. Un divorţ este echivalent cu o crimă, unde toate forţele satanice ale urii sunt manifestate. Distruge nu numai căsnicia, ci şi familia, biserica şi societatea. Nu există nici o faptă de silnicie la fel de satanică precum divorţul. Este o crimă pe viaţă. Dacă o acoperi ulterior cu frunzele de smochin ale neprihănirii, este o batjocură.

Satan, înşelătorul, se ascunde în spatele oricărui argument plauzibil care este adus. O soţie îşi taie capul respingându-l şi părăsindu-l pe soţul ei. În acea clipă, ea pierde orice orientare firească şi duhovnicească, şi devine rea şi cu o limbă otrăvită, pentru că ea iese din rânduiala divină a vieţii de căsătorie, familie şi biserică. În acest caz, ea păcătuieşte voit, Îl răstigneşte din nou pe Fiul lui Dumnezeu şi aduce ocara asupra Lui în mod public, în timp ce ea crede că se răzbună şi-l distruge pe soţul ei. Caracteristicile părţii vinovate sunt următoarele: lipsiţi de har, lipsiţi de iertare, lipsiţi de împăcare; doar acuză, întreţin duşmănia şi ura de nestăpânit, care merg chiar dincolo de moarte. În acelaşi timp, respectiva persoană prezintă argumente convingătoare pentru a-şi linişti conştiinţa vinovată şi a-şi justifica acţiunile greşite înaintea familiei, a credincioşilor şi a publicului, în general.

Întrebarea nr. 23: Cum rămâne cu familia unui slujitor al lui Dumnezeu?

Răspuns: Încă o dată trebuie să vedem ce spune Scriptura despre acest subiect. De exemplu, în Matei, capitolele 5, 6 şi 7, Domnul ţine predica de pe munte mulţimilor. La sfârşitul acestei lungi predici, citim: „După ce a sfârşit Isus cuvântările acestea, noroadele au rămas uimite de învăţătura Lui” (Matei 7:28).

În Matei 10, Domnul se adresează celor 12 ucenici, pe care îi numeşte apostoli, nu mulţimilor. Când s-a adresat apostolilor, a spus: „Dacă nu vă va primi cineva, nici nu va asculta cuvintele voastre, să ieşiţi din casa sau din cetatea aceea, şi să scuturaţi praful de pe picioarele voastre” (Matei 10:14). „Iată, eu vă trimet ca pe nişte oi în mijlocul lupilor” (v. 16). „Când vă vor prigoni într-o cetate, să fugiţi într-alta…” (v. 23). Domnul a mai făcut o afirmaţie importantă, care poate decide destinaţia eternă a cuiva: „Cine vă primeşte pe voi, Mă primeşte pe Mine, şi cine Mă primeşte pe Mine, primeşte pe Cel ce M-a trimes pe Mine” (v. 40). Toţi ar trebui să citească cu mare atenţie ce a spus Domnul nostru despre cei pe care i-a însărcinat. Ei trebuiau să meargă din cetate în cetate, fie că erau căsătoriţi sau nu. Chemarea este porunca.

Isus Hristos, Domnul nostru, li s-a adresat cu următoarele vorbe celor pe care i-a chemat să propovăduiască pacea: „Să nu credeţi că am venit să aduc pacea pe pământ; n-am venit să aduc pacea, ci sabia, căci am venit să despart pe fiu de tatăl său, pe fiică de mamă-sa şi pe noră de soacră-sa. Şi omul va avea de vrăjmaşi chiar pe cei din casa lui” (Matei 10:34-36). Acestea sunt necazurile familiale prezise, care pot avea loc şi în casa unui predicator. Cu toate acestea, un slujitor al lui Dumnezeu trebuie să continue să predice. Slujitorilor pe care i-a trimis, Dumnezeu nu le-a fost făgăduită o viaţă de familie armonioasă sau o slujbă uşoară. De asemenea, Dumnezeu nu a spus că un apostol, un proroc sau un învăţător trebuie să fie căsătorit. Indiferent de starea civilă a unui slujitor al lui Dumnezeu, el trebuie să fie ascultător de însărcinarea divină.

Acum fiţi atenţi, cât de diferite sunt cuvintele adresate bătrânilor din bisericile locale. Conform 1 Timotei 3 şi Tit 1, bătrânii şi diaconii trebuie să fie căsătoriţi. Afirmaţia: „Ei trebuie să fie bărbaţi ai unei singure neveste” nu înseamnă că toţi ceilalţi pot avea câte neveste vor. Asta înseamnă că un bărbat care are anumite responsabilităţi în biserica locală trebuie să fie însurat, pentru că are de-a face cu unele probleme care apar în adunarea locală. Citat: „Biblia cere ca un diacon să fie un om însurat. El trebuie să fie bărbatul unei neveste” (Aşezarea diaconilor, 20 iulie 1958).

Cum rămâne cu Fiul lui Dumnezeu? În ciuda slujbei Sale supranaturale, a înmulţirii pâinilor, a vindecării bolnavilor, a învierii morţilor, a liniştirii furtunii etc., citim: „căci nici fraţii Lui nu credeau în El” (Ioan 7:5). Ei Îl cunoşteau după trup, dar nu după Duh. Conform Matei 13.53-58, Fiul Omului nu a putut săvârşi nimic în cetatea Sa din pricina necredinţei lor. Ei au spus: „Oare nu este El fiul tâmplarului? Nu este Maria mama Lui? Şi Iacov, Iosif, Simon şi Iuda, nu sunt ei fraţii Lui? Şi surorile Lui nu sunt ele toate printre noi?” Ei au fost supăraţi pentru că judecau după cum vedeau cu ochii şi după cele spuse de oameni. Apoi urmează afirmaţia din Matei 13:57b, „nicăieri nu este preţuit un proroc mai puţin decât în patria şi în casa lui.”

Ne răneşte să citim ce spuneau conducătorii religioşi ai acelei vremi despre Mântuitorul nostru. Fariseii şi Saducheii i-au spus în faţă: „Noi nu suntem copii născuţi din curvie…nu zicem noi bine că eşti samaritean şi că ai drac?” Imaginaţi-vă pentru o clipă: Domnul nostru, singurul Fiu născut al lui Dumnezeu, a fost etichetat drept samaritean şi acuzat ca fiind născut din curvie! Acela a fost momentul în care El a făcut afirmaţia: „Eu am ieşit şi vin de la Dumnezeu…voi aveţi de tată pe Diavolul” (Ioan 8.41-48).

Poate un slujitor să se aştepte să fie tratat altfel decât Domnul lui? Aceasta arată că Mântuitorul nu a venit să întemeieze o familie naturală şi nici să îşi transforme slujba într-o afacere profitabilă. Acelaşi lucru li se aplică şi slujitorilor Lui. Ei au într-adevăr o chemare mai înaltă de a sluji Trupului lui Hristos, ceea ce trece dincolo de legăturile familiei naturale.

De asemenea, în Cuvântul lui Dumnezeu nu există nicio făgăduinţă privind fiii unui proroc sau ai unui apostol sau învăţător ca fiind moştenitorii unei trimiteri sau chemări. Prorocul Samuel a avut o intenţie bună când i-a pus judecători pe cei doi fii ai săi, dar „ei se dădeau la lăcomie, luau mită şi călcau dreptatea….” (1 Sam. 8:1-5). Chiar şi decizia bine-intenţionată a unui proroc poate da greş, dar ce rânduieşte Dumnezeu nu poate da greş niciodată. Se poate întâmpla şi ca fiul unui proroc, al unui împărat sau al unui om al lui Dumnezeu să îşi asume o poziţie şi să se înalţe pe sine, atrăgând poporul în a-l urma pe el. Un astfel de exemplu se găseşte în 1 Împăraţi 1, când Adonia, fiul lui David şi al Haghitei, „s-a sumeţit până acolo încât a zis: „Eu voi fi împărat!”, şi şi-a pregătit care şi călăreţi, şi cincizeci de oameni cari alergau înaintea lui.” Hotărârea lui Dumnezeu fusese deja luată. Solomon urma să fie succesor pe scaunul de domnie al lui David. Totuşi, fraţii lui nu credeau că el trebuie să preia tronul.

Este posibil şi ca fiii să îşi spună lor înşişi şi celorlalţi: „Eu voi fi preşedintele!”, „Eu voi fi conducătorul!”, „Eu voi lua răspunderea!”, „Eu voi pregăti adunările!”, „Eu voi avea o biserică…”, „Eu voi…”, „Eu voi…”. Indiferent de împrejurările personale, de la începutul timpului, slujitorii adevăraţi ai lui Dumnezeu s-au supus trimiterii lor, pe care Dumnezeu nu o poate retrage niciodată. Niciun slujitor al lui Dumnezeu nu a spus vreodată: „Eu voi…Eu aş vrea să fiu…Eu vreau să fac asta sau cealaltă!” La început, mulţi din ei nici nu au vrut să meargă, dar au trebuit să o facă pentru că lui Dumnezeu nu Îi pare rău de darurile şi de chemarea făcute. Deci, cu familie sau fără familie, căsătorit sau necăsătorit, o trimitere divină este parte a planului de mântuire, şi trebuie dusă la îndeplinire în orice împrejurare.

Întrebarea nr. 24: Cum rămâne cu cartea „Cele şapte epoci ale Bisericii?”

Răspuns: În aprilie 1966, am adus din SUA cele două broşuri „Prorocul secolului XX” şi „Epoca Bisericii Laodicea”, cât şi cartea „O expunere a celor şapte epoci ale Bisericii”. Aflându-mă sub impresia că fratele Branham este autorul acelei cărţi, am tradus-o şi am publicat 10.000 de copii în limba germană. Apoi am aflat că mica broşură de 48 de pagini, numită „Epoca Bisericii Laodicea” este în întregime, de la primul până la ultimul cuvânt, găsită în Cartea Epocilor Bisericii, paginile 319-365. Mai târziu, am observat că există multe diferenţe între predicile originale predicate de fratele Branham şi conţinutul cărţii Epocilor Bisericii. Există chiar şi un număr de învăţături nescripturale în acea carte pe care fratele Branham nu le-a predicat niciodată. Se afirmă, de exemplu, că oamenii care nu au fost născuţi din nou vor primi viaţa veşnică pentru că ei au arătat o oarecare bunătate faţă de fraţi. Aceasta este absolut contrar cuvântului din 1 Ioan 5.11-12: „Şi mărturisirea este aceasta: Dumnezeu ne-a dat viaţa veşnică, şi această viaţă este în Fiul Său. Cine are pe Fiul, are viaţa; cine n-are pe Fiul lui Dumnezeu, n-are viaţa.”

Un alt exemplu este afirmaţia de neconceput despre Pomul vieţii şi pomul cunoştinţei: „..astfel, cel bun şi cel rău stăteau unul lângă celălalt, acolo, în mijlocul grădinii…şi fără îndoială că ramurile lor se întreţeseau” (pag. 92-98). Cartea nici nu diferenţiază între Matei 25, de la versetul 31 - când neamurile vor fi adunate şi judecate, ceea ce are loc înainte de domnia de 1000 de ani – şi scaunul alb de judecată din Apocalipsa 20, de la versetul 11, unde are loc judecata de pe urmă, după domnia de 1000 de ani. Refuz să mă ocup de diversele puncte care nu sunt prezentate corect în cartea menţionată. Vă rog insistent să folosiţi mesajele originale.

Când m-am interesat despre asta, am fost informat că Lee Vayle a fost de fapt autorul cărţii Epocilor Bisericii. Fratele Branham a spus în mod precis că el personal nu a citit cartea niciodată. În 17 februarie 1965, în mesajul „Un om fuge din prezenţa Domnului”, pag. 6, a spus: „Apoi, cele şapte epoci ale Bisericii…eu cred că fratele nostru scump a făcut rost de inspiraţie suplimentară cumva şi a spus că vrea să scrie două cărţi cu privire la acest subiect. Şi aşa că a scris una numită, cred, „Prorocul secolului XX” şi cealaltă „Biserica Laodiceană”, cred, sau ceva asemănător…eu nu le-am citit niciodată, dacă le-aş citi, poate m-aş răzgândi.” Din moment ce unele învăţături din ea nu se potrivesc cu Sfânta Scriptură, trebuie să sugerez ca ea să fie folosită numai pentru informare istorică şi nu pentru învăţătură.

Întrebarea nr. 25: A fost durata fiecăreia din cele şapte epoci ale Bisericii descoperită fratelui Branham?

Răspuns: Nu a fost nevoie de nicio descoperire pentru a determina perioadele epocilor Bisericii. Fratele Branham l- a menţionat de câteva ori pe istoricul dr. Clarence Larkin. În cartea lui „Adevărul dispensaţional” în paginile 130 şi 131 se poate găsi definirea perioadelor, pe care le-a folosit şi fratele Branham. Numele mesagerilor au fost adăugate, bineînţeles, de fratele Branham. Am adus cu mine din Jeffersonville harta pe care a folosit-o fratele Branham pentru a ilustra epocile Bisericii şi cele şaptezeci de săptămâni ale lui Daniel. Harta indică exact ceea ce învăţa el despre acest subiect. Aceasta o găsim confirmată de afirmaţiile lui.

Întrebarea nr. 26: A prorocit fratele Branham că în 1977 va fi sfârşitul?

Răspuns: Fratele Branham nu a făcut niciodată o astfel de prorocie. Totuşi, el a menţionat anul 1977 în câteva din predicile sale. Afirmaţia din cartea Epocile Bisericii, pag. 322, nu a venit din gura fratelui Branham, şi anume că în anul 1977 ar trebui să se sfârşească toate sistemele lumeşti şi să fie inaugurată Împărăţia de 1000 de ani. De aceea, acea afirmaţie nu este găsită nici măcar o dată în vreuna din predicile înregistrate. De fapt, ea a fost scrisă cuvânt cu cuvânt de către Lee Vayle, autorul acelei cărţi. Aceeaşi afirmaţie poate fi găsită pe pagina 7 a broşurii sale „Epoca Bisericii Laodicea”. În 17 ianuarie 1972, fratele Vayle mi-a dat următorul răspuns în legătură cu anul 1977: „Eu cred, împreună cu prorocul, că 1977 ar trebui să încheie totul şi să ne introducă în Împărăţia de 1000 de ani.” Această afirmaţie descoperă doar părerea personală a autorului, nu a prorocului.

Întrebarea nr. 27: A văzut fratele Branham un calendar care se încheia cu anul 1977?

Răspuns: Nu. Din câte cunosc, până acum nimeni nu a găsit o afirmaţie corespunzătoare a fratelui Branham despre o astfel de vedenie. Nici nu se mai poate stabili cine a inventat această poveste. Noi am aflat despre aşa-zisa „vedenie a calendarului” în anul 1966. Mai târziu, „vedenia calendarului” a fost publicată, iar eu am menţionat-o în scrisoarea circulară din februarie 1967. Atunci am început să am anumite îndoieli privind anul 1977, aşa că, după cum am amintit înainte, i-am cerut clarificări fratelui Vayle. În aceeaşi scrisoare, datată 17 ianuarie 1972, el a scris următoarele despre „vedenia calendarului”: „Acum, frate Frank, datorită faptului că oamenii au făcut cunoscut că fratele Branham a văzut un calendar răsfoit cu mâna până când anul 1977 a ajuns la vedere, şi aflând că aceasta nu a fost deloc vedenia sa, ci un lucru pe care l-a fabricat cineva, am luat în discuţie chiar acest lucru…” Partea tragică este că niciodată nu a fost făcută vreo corectură de către cei care poartă răspunderea în SUA şi că am rămas până în ziua de azi cu minciuna că fratele Branham a făcut acea prezicere. Astfel, duşmanii lui o folosesc în avantajul lor şi declară că el a fost un „proroc mincinos”, întrucât predicţia nu s-a împlinit.

Întrebarea nr. 28: Este botezul cu Duhul Sfânt acelaşi lucru cu naşterea din nou?

Răspuns: Nu. Afirmaţia din cartea „Epocile Bisericii” nu a venit de pe buzele fratelui Branham, ci de la autorul cărţii. De aceea, ea nu se găseşte în niciunul din mesajele de pe benzi şi, mai mult, este nebiblică. Una este naşterea din nou prin Duhul şi alta este umplerea cu Duhul Sfânt. În Fapte 8, oamenii au crezut predica evaghelistului Filip şi au fost botezaţi. Apoi au venit apostolii din Ierusalim ca să se roage pentru ei, ca să primească Duhul Sfânt. În Fapte 10, mântuirea deplină a fost trăită într-o singură adunare: pocăinţă, iertare, neprihănire, naştere din nou şi botezul cu Duhul Sfânt. Prin naşterea din nou devenim fii şi fiice ale lui Dumnezeu. Prin botezul cu Duhul Sfânt suntem aşezaţi ca mădulare în Trupul lui Hristos şi primim putere de slujire (Luca 24:47, Fapte 1:8, 1 Cor. 12, 1 Cor. 14 ş.a.).

Lucrul important este că ambele experienţe, fie că au loc separat sau toate deodată, nu rămân simple puncte de discuţie, ci devin trăirile noastre adevărate, personale, prin harul lui Dumnezeu. Fratele Branham a spus: „Când crezi în Domnul, primeşti o nouă gândire, o nouă viaţă, dar aceasta nu este botezul cu Duhul Sfânt. Înţelegeţi? Când crezi, primeşti naşterea din nou, ai viaţa veşnică…Dar botezul cu Duhul Sfânt te aşează în Trupul lui Hristos şi astfel poţi primi darurile pentru slujbă” (Întrebări şi răspunsuri – Evrei part. 2).

Întrebarea nr. 29: Cum rămâne cu viziunea cortului pe care a avut-o el?

Răspuns: În anul 1958 am auzit prima dată despre viziunea cortului pe care fratele Branham a avut-o în 1955. Cererea mea scrisă a primit răspuns pe 18 mai 1965, de la Roy Borders, managerul fratelui Branham. În acest răspuns, printre alte lucruri, el a afirmat următoarele: „Mă voi strădui ca în câteva cuvinte să vă răspund aşa cum am fost îndrumat de fratele Branham…Cu privire la cort, este foarte posibil să fie folosit în Europa şi în alte ţări, în afara Statelor Unite…” Fratele Branham a aşteptat până la sfârşit împlinirea viziunii cu cortul, dar din moment ce a fost luat acasă în slavă, chestiunea este închisă.

De-a lungul timpului, câteva lucruri au fost subliniate în mod deosebit, poate nu intenţionat, dar cu siguranţă pentru a susţine învăţăturile respective. Cu privire la vedenia cortului unii oameni învaţă şi cred că fratele Branham va învia şi va avea o slujbă în cort pentru o scurtă perioadă de timp. Partea periculoasă constă în faptul că acei fraţi se ascund şi îşi ascund învăţăturile în spatele lui William Branham, având pretenţii false. Altfel, ei nu ar putea convinge pe nimeni şi nu ar avea continuitate.

Aceasta o spun ca pe un Cuvânt al Domnului, în Numele lui Isus Hristos: atunci când nu există o făgăduinţă în Cuvântul lui Dumnezeu, nu poate fi nicio împlinire a acelui lucru. Acesta este adevărul.

Întrebarea nr. 30: Se poate ca ceva care a fost arătat într-o vedenie să rămână neîmplinit?

Răspuns: Este de înţeles că toţi se aşteptau să vadă împlinirea literală a viziunilor fratelui Branham cât timp era în viaţă, în special cei cărora el le-a vorbit personal. Totuşi, s-ar putea ca o viziune să se împlinească într-un mod diferit faţă de cum s-ar aştepta oamenii. Fratele Branham a menţionat „cortul” în legătură cu Avraam şi Sara de 100 de ori până la deschiderea peceţilor din martie 1963. A făcut aceasta când a deschis rândul de rugăciune, subliniind că acelaşi semn se repetă acum. În Geneza 18, cortul este menţionat de trei ori. Sara era în cort când Domnul Dumnezeu a dat făgăduinţa cu privire la naşterea lui Isaac. Fratele Branham s-a întors cu spatele la audienţă de nouă ori în timpul rândului de rugăciune, pentru a dovedi că acelaşi Dumnezeu era prezent, Acela care ştie şi dezvăluie tainele inimii, aşa cum s-a întâmplat şi atunci, cu Avraam. Dar trebuie să avertizez pe toată lumea să nu facă o învăţătură din asta. Trebuie să lăsăm întreaga chestiune în seama lui Dumnezeu.

Se poate ca lucrurile duhovniceşti să fie ilustrate prin simboluri naturale. De exemplu, când fratele Branham a dus tot felul de legume în tabernacol, faptul a simbolizat depozitarea hranei duhovniceşti, Cuvântul descoperit al lui Dumnezeu pentru timpul nostru. Apostolul Petru, de asemenea, a văzut un tablou foarte natural cu o faţă de masă mare, de in, cu tot felul de târâtoare pe ea. Semnificaţia spirituală a acestui lucru a fost că şi neamurile au primit mântuirea (Fapte 10:9-22). Domnul nostru a folosit doar simboluri naturale şi pilde când a vorbit despre Împărăţia lui Dumnezeu şi, de aceea, El a spus „lucruri ascunse de la facerea lumii” (Matei 13:35).

Acei fraţi care încă mai susţin împlinirea în zilele noastre a viziunii cu fratele Branham şi cortul, nu au absolut nicio făgăduinţă pentru aceasta în Scriptură. Mai mult, nu există nici un singur exemplu în Sfintele Scripturi în care un proroc să se fi întors să-şi continue slujba. Nu este de mirare că asemenea fraţi nu vor să aibă deloc părtăşie cu noi, pentru că noi trebuie să spunem deschis că slujba fratelui Branham s-a încheiat în clipa în care el a fost luat de pe acest pământ, în slavă. Din moment ce ei nu acceptă aceasta, ei trebuie să-l respingă pe acela care spune că este chemat de Dumnezeu să ducă mesajul la neamuri. Ei spun că el este „împotriva prorocului”, căci aşa cred ei. Unul dintre cei care cred în învăţătura tunetelor, a mers atât de departe încât l-a numit „înşelătorul Miresei” şi „antihristul”, care trebuie respins. De fapt, ei merg atât de departe încât afirmă că „nimeni nu are dreptul să pretindă că are însărcinarea de a împărtăşi Cuvântul descoperit al lui Dumnezeu cu poporul lui Dumnezeu.” Căci ei învaţă că totul s-a încheiat cu slujba fratelui Branham şi va reîncepe tot cu el. Iar perioada dintre „cele două slujbe” este folosită pentru discuţii inutile despre proroc, despre ce a spus el şi pentru a răspândi învăţături nimicitoare. Ce dezvoltări tragice au loc în cadrul mesajului!

De fapt, toate aceste aşteptări nu au nimic de-a face cu Evanghelia lui Isus Hristos. Ei nu Îl amintesc pe Domnul Isus nici măcar o dată în toate lucrurile pe care le proclamă şi aşteaptă să se împlinească. Se nutresc speranţe false care vor duce inevitabil la mare disperare. Dragi fraţi, vă rog să înţelegeţi că lucrurile care aparţin Împărăţiei lui Dumnezeu nu sunt legate de nicio interpretare personală.

Acum ne vom uita la Moise şi la însărcinarea care i-a fost dată pentru a conduce poporul în ţara făgăduită. Lui nu i s-a permis să intre împreună cu biserica lui Israel. Conform Deuteronom, capitolul 34, lui i s-a îngăduit doar să privească atent la ţara făgăduită de pe muntele Nebo, dar nu a putut intra în ea. Împreună cu fratele Mehnert, am luat taxiul de la Aman la muntele Nebo. Acolo sus, am văzut o privelişte frumoasă, cu Ierihonul în dreapta noastră, En Gedi şi Marea Moartă la stânga noastră, şi Ierusalimul chiar înaintea noastră. Cât de bine am înţeles atunci cum s-a simţit Moise! Căile lui Dumnezeu sunt dincolo de înţelegerea noastră. Pentru ochiul firesc, era ca şi cum Moise nu şi-ar fi încheiat slujba. Noi avem nevoie de înţelegere duhovnicească pentru a respecta căile lui Dumnezeu şi deciziile Lui.

Noi credem că Dumnezeu însuşi va încheia lucrarea de răscumpărare, aşa cum a plănuit-o înainte de întemeierea lumii. Lucrul esenţial este că suntem gata să luăm parte la Cuvântul făgăduit pentru acest timp, căci adevărata credinţă este ancorată numai în făgăduinţele lui Dumnezeu.

Cu privire la făgăduinţele lui Dumnezeu, citim: „Binecuvântat să fie Domnul, care a dat odihnă poporului Său, Israel, după toate făgăduinţele Lui! Din toate bunele cuvinte pe care le rostise prin robul Său, Moise, niciunul n-a rămas neîmplinit” (1 Împ. 8:56). „În adevăr, făgăduinţele lui Dumnezeu, oricâte ar fi ele, toate în El sunt „da”; de aceea şi „Amin”, pe care-l spunem noi, prin El, este spre slava lui Dumnezeu” (2 Cor. 1:20).

La prima venire a lui Hristos, prorocul făgăduit a fost premergătorul, dar Domnul însuşi a înfăptuit lucrarea de răscumpărare pe crucea de la Golgota. Aşa este şi acum: fratele Branham a fost prorocul făgăduit, trimis să reaşeze toate lucrurile aşa cum au fost la început şi mesajul dat lui este premergătorul, dar Domnul însuşi va fi Cel care va încheia lucrarea de Răscumpărare. „Căci Domnul va împlini pe deplin şi repede pe pământ Cuvântul Lui” (Romani 9:28).

Întrebarea nr. 31: Ce comparaţie există între Israel şi Biserică?

Răspuns: Răspunsul la această întrebare se găseşte îndeosebi în Fapte 15:13-18. Mai întâi, Dumnezeu, prin harul Său, cercetează neamurile, pentru a-Şi chema un popor pentru Numele Său. După aceasta, se va întoarce la Israel şi va rezidi cortul lui David. Apostolul a dedicat şi un întreg capitol din Romani, cap. 11, acestui subiect. Avem, într- adevăr, o vedere completă de ansamblu asupra planului de Răscumpărare cu privire la evrei şi la neamuri, la Israel şi la Biserică. Punctul principal este că cele 12 seminţii s-au întors în ţara făgăduită din 143 de ţări. De ce? Pentru că ei trebuie să fie în Ierusalim, în Israel, pentru a fi pecetluiţi în timpul slujbei celor doi proroci.

În mod asemănător, toţi adevăraţii credincioşi răspândiţi prin denominaţiunile creştine, trebuie să fie adunaţi acum şi să intre în Cuvântul făgăduit pentru acest timp şi să fie pecetluiţi cu Duhul Sfânt (Efeseni 1:13). Altfel, ei nu mai pot avea parte de răpire. Credinţa fără o făgăduinţă a lui Dumnezeu, este doar o iluzie religioasă. Prin urmare, adevărata credinţă este ancorată în făgăduinţele lui Dumnezeu. Avraam a crezut ceea ce i-a făgăduit Dumnezeu şi a văzut făgăduinţa împlinită. Acum, adevărata sămânţă a lui Avraam crede făgăduinţele pentru acest timp şi le va vedea împlinite.

Întrebarea nr. 32: În ce fază suntem acum conform planului de mântuire?

Răspuns: Cu siguranţă intrăm în chiar ultima fază a epocii bisericii – în epoca Miresei. Revenirea lui Hristos este cu adevărat iminentă. Putem vedea aceasta după semnele timpului şi după prorociile din Scriptură care sunt în curs de desfăşurare acum. Mesajul timpului de sfârşit este importantul strigăt de la miezul nopţii, este timpul pentru chemarea afară pentru toţi cei care fac parte din Biserica Mireasă. Ce a spus apostolul Pavel în timpul lui este valabil şi astăzi. Doar cei aleşi prin har vor accepta mesajul şi vor moşteni toate lucrurile, pentru că sunt singurii care aud şi ascultă de ceea ce spune Duhul bisericilor. Desigur, cea mai măreaţă lucrare pe care Dumnezeu a făcut-o vreodată pe pământ este şi ultima, şi anume completa reaşezare a tuturor lucrurilor. O parte a acestei lucrări este slujba Cuvântului vorbit şi lucrarea puternică a Duhului, care va duce la descoperirea fiilor lui Dumnezeu, învierea morţilor şi va culmina cu revenirea lui Isus Hristos.

Rezumat

Privesc înapoi cu mulţumire la cei 54 de ani de predicare a Evangheliei şi la cei 42 de ani de slujbă internaţională, timp în care am avut privilegiul de a împărtăşi adevăratul Cuvânt al lui Dumnezeu prin întâlniri, emisiuni radio şi TV cu milioane de oameni din peste 130 de ţări. Poate că fraţii din Africa au fost cei mai ajutaţi de faptul că fratele Branham a văzut vulturul german zburând deasupra Africii. În fiecare ţară, în fiecare oraş în care am fost, l-am prezentat pe proroc, dar întotdeauna L-am predicat pe Isus Hristos ca Mântuitor, Care este acelaşi ieri, azi şi în veci, şi, desigur, am învăţat, cu credincioşie, numai din Cuvântul lui Dumnezeu. Nu am tratat niciodată subiectele controversate în public, n-am menţionat niciodată numele vreunui frate care propagă învăţături false. Dar, ţinând cont de tendinţa de a idolatriza persoana prorocului, de a glorifica un om cu fotografii, crucifixuri, bucăţi din haina sa şi pelerinaje la locuri speciale, cum ar fi mormântul său, eu trebuie să vorbesc, fie că sunt ascultat sau nu. Cel mai puternic îndemn de a vorbi în acest sens l-am primit atunci când mi-a fost trimis un pachet cu 4 CD-uri şi DVD-uri de către un frate din SUA. Pachetul a sosit chiar când am terminat de răspuns acestor întrebări, sarcină pe care speram s-o pot evita. DVD-urile s-au dovedit a fi o confirmare şi mai puternică a importanţei şi urgenţei de a arăta aceste chestiuni controversate în lumina Cuvântului lui Dumnezeu.

Se pare că s-a ajuns la un mesaj centrat pe fratele Branham, mesaj care nu mai este Evanghelia veşnică a lui Isus Hristos. Se spune mereu: „Prorocul a zis…”, „Prorocul mi-a spus…” etc. Oamenii aceştia nu-l mai menţionează pe Isus Hristos, El nu mai are un loc în ceea ce împărtăşesc aceşti fraţi în mărturiile lor. Ei sunt preocupaţi de proroc şi de ce a spus el, dar nu iau în considerare ce a spus Isus Hristos. Ei relatează povestiri din viaţa fratelui Branham, poveşti din timpul excursiilor de vânătoare, povestiri cu cortul, povestiri din avion ş.a.m.d. şi fac din ce a spus fratele Branham ca om un „Aşa vorbeşte Domnul”. Nu este aceasta o completă îndepărtare de la adevărata Evanghelie a Domnului Isus Hristos aşa cum a spus Pavel în Galateni 1, care duce la tot felul de idolatrii?

Acum, după mai mult de 40 de ani, povestea vieţii sale este relatată şi sunt inventate în permanenţă noi versiuni. Avem noi povestea vieţii lui Ioan Botezătorul, a lui Petru sau Pavel? Sau avem Cuvintele Vieţii pe care le- a spus Dumnezeu prin ei? William Branham ne-a lăsat un mesaj clar precum cristalul care ne-a adus înapoi la Dumnezeu. Nu a spus fratele Branham însuşi cu privire la aspectul uman al vieţii lui, în predici: „Ce-ar fi dacă atunci când mâncăm plăcintă cu cireşe să punem deoparte sâmburele şi să continuăm să mâncăm din plăcintă?” Nu a spus el: „Când mănânci un pui, laşi deoparte oasele”? Tocmai aceste lucruri mici, care nu contează, sunt făcute chestiuni esenţiale – fiecare se zbate pentru câte un „oscior” din acesta. Astăzi trebuie să ne întrebăm: „Ce mesaj credeţi? Ce evanghelie predicaţi?”

La început a fost Cuvântul, nu răstălmăcirea! La început a fost unitatea, nu diviziunile! Un compromis sau un amestec nu este posibil. La început, Dumnezeu a despărţit lumina de întuneric. Aşa a rămas pentru totdeauna. Oricine nu acceptă necondiţionat adevărul Cuvântului lui Dumnezeu ca singurul absolut, trădează adevărul şi, prin urmare, este osândit să creadă minciuna şi va fi judecat (2 Tesaloniceni 2:10-12). Toate afirmațiile greu de înţeles şi cele în legătură cu slujba fratelui Branham trebuie lăsate în seama lui Dumnezeu. „Lucrurile ascunse sunt ale Domnului, Dumnezeului nostru, iar lucrurile descoperite sunt ale noastre şi ale copiilor noştri, pe vecie…” (Deut. 29:29).

Fraţii din toată lumea şi-au exprimat preocuparea cu privire la situaţia din SUA. Eu nu sunt un judecător, însă datorită însărcinării divine, aş dori să-mi fac poziţia foarte clară: Sediul meu central nu este pe acest pământ, este în Cer. Şi „Voice of God” (Glasul lui Dumnezeu) vine din Cuvântul sfânt al lui Dumnezeu, care este propovăduit în întreaga lume. Următoarea avertizare este valabilă şi astăzi: „Astăzi dacă auziţi glasul Lui, nu vă împietriţi inimile!” (Evrei 3). Aşa cum prorocii, Domnul, apostolii au avut slujbele lor în locuri diferite, aşa a avut şi iubitul nostru frate William Branham slujba principală în tabernacolul din Jeffersonville. Dar nimeni nu trebuie să călătorească până la Ierusalim, chiar dacă de acolo a ieşit Cuvântul (Isaia 2, Fapte 2).

Eu primisem deja toate predicile înainte ca fratele Branham să fie îngropat şi, prin urmare, eram în posesia scumpei hrane duhovniceşti cu 15 ani înainte de deschiderea centrului „Voice of God Recordings” din Jeffersonville. Cuvântul descoperit nu este pus sub supravegherea niciunui om, ci este valabil pentru toată lumea. În ceea ce mă priveşte, întreaga Sfântă Scriptură rămâne veşnic valabilă, inclusiv versetul: „Căutaţi-Mă şi veţi trăi! Nu căutaţi Betelul, nu vă duceţi la Ghilgal şi nu treceţi la Beerşeba. Căci Ghilgal va fi dus în robie şi Betelul va fi nimicit. Căutaţi pe Domnul şi veţi trăi…” (Amos 5). Toate acestea au fost locuri speciale unde Dumnezeu S-a descoperit într-un mod deosebit, dar care mai târziu au dus la fatidica nimicire a poporului lui Dumnezeu. Ierusalim, cetatea aleasă de Dumnezeu însuşi, a fost nimicită de mai multe ori. Pe muntele Moria, care, mai târziu, a devenit muntele Templului, musulmanii au zidit moscheea Al Aksa şi Domul Stâncii. Atâta vreme cât Dumnezeu este prezent într-un anumit loc printr-o slujbă, acel loc slujeşte unui scop divin. De îndată ce slujba se încheie, acele zone devin inevitabil locuri de pelerinaj care servesc superstiţiei şi idolatriei. Până în timpul lui Ezechia, israeliţii se închinau şi aduceau jertfe şarpelui de aramă pe care l-a ridicat Moise. Ezechia n-a avut de ales, a trebuit să-l nimicească (2 Împ. 18:1-8).

Astăzi, Domnul ne-ar spune: „Căutaţi-Mă şi veţi trăi!” El nu ne poate spune: „Mergeţi la Ierusalim sau la Jeffersonville!” El nu poate spune: „Mergeţi în pelerinaj la mormântul prorocului, mergeţi în Arizona sau chiar, mergeţi pe muntele Sunset!” Căci El ne-a spus tuturor: „…crede-Mă, că vine ceasul când nu vă veţi închina Tatălui, nici pe muntele acesta, nici în Ierusalim….Dar vine ceasul, şi acum a şi venit, când închinătorii adevăraţi se vor închina tatălui în duh şi în adevăr…Dumnezeu este Duh; şi cine se închină Lui, trebuie să I se închine în duh şi în adevăr” (Ioan 4:19-24). Tot ce a spus Domnul nostru este valabil şi astăzi şi în veci. Amin! Amin!

Şi eu l-am cunoscut personal pe fratele Branham, am mâncat cu el la aceeaşi masă, am fost cu el în aceeaşi maşină. El mi-a spus lucruri pe care puţini oameni le cunosc. Am păstrat cele 21 de scrisori din perioada în care am corespondat cu el, din 1958 până în 1965. Am predicat de două ori în tabernacolul din Jeffersonville la cererea lui directă. El m-a rugat să vorbesc în locul lui în Clifton Cafeteria din Los Angeles, cu ocazia adunării Asociaţiei Oamenilor de Afaceri ai Evangheliei Depline. Sunt multe lucruri de care îmi amintesc cu mulţumire. El mi-a povestit chiar şi de fratele care i-a plătit datoria de 40.000 de dolari, astfel ca paşaportul să-i fie returnat. Am luat ceaiul la el acasă. Şi după ce a fost luat acasă, în slavă, mi-a fost permis să stau în apartamentul lui de câteva ori, în timpul vizitelor mele în Tucson. Dar ce au de-a face toate aceste lucruri particulare cu planul divin al lui Dumnezeu? De asemenea, fratele Branham a fost o fiinţă umană. Faptul că el a spus 700 în loc de 7000 sau că Enoh a umblat cu Dumnezeu timp de 500 de ani, deşi a fost vorba de 365 de ani, arată doar cât de uman este să greşeşti. Când a spus, de exemplu, că „grâul va fi ars”, s-a corectat imediat, şi a spus: „neghina va fi arsă, dar grâul va fi adunat în hambarul ceresc.” Când el a spus că Noe a predicat timp de 120 de ani, el a repetat doar ce au spus alţi predicatori înaintea lui. Aceea a fost perioada de viaţă lăsată de Dumnezeu (Geneza 6:3). Noe a avut 500 de ani când s-au născut cei trei fii ai săi (Geneza 5:32) şi a avut 600 de ani când a venit potopul pe pământ (Geneza 7:6).

Există, de fapt, o serie de afirmaţii care arată că, deşi a avut o slujbă infailibilă ca proroc, a rămas, totuşi, o fiinţă umană. De exemplu, ca om, a spus următoarele în predica sa, „Răpirea”, referindu-se la 1 Tesaloniceni 4, care vorbeşte despre revenirea lui Hristos, Domnul nostru: „…Trei lucruri trebuie să aibă loc înainte ca Domnul însuşi să Se arate…un strigăt, un glas, o trâmbiţă…Isus le va face pe toate trei când va coborî…” Fratele Branham a vrut să spună: aceste trei lucruri se vor întâmpla când Isus revine. „Iată, în adevăr, ce vă spunem, prin Cuvântul Domnului: noi, cei vii, care vom rămânea până la venirea Domnului, nu vom lua-o înaintea celor adormiţi. Căci însuşi Domnul (nu un mesaj), cu un strigăt, cu glasul unui arhanghel şi cu trâmbiţa lui Dumnezeu, Se va pogorî din cer, şi întâi vor învia cei morţi în Hristos. Apoi, noi cei vii, care vom fi rămas, vom fi răpiţi toţi, împreună cu ei, în nori, ca să întâmpină pe Domul în văzduh; şi astfel vom fi totdeauna cu Domnul” (1 Tesaloniceni 4:15-17). Aceste lucruri vor avea loc în aceeaşi zi, în acelaşi ceas, în aceeaşi clipă. „Iată, vă spun o taină: nu vom adormi toţi, dar toţi vom fi schimbaţi, într-o clipă, într-o clipeală din ochi, la cea din urmă trâmbiţă. Trâmbiţa va suna, morţii vor învia nesupuşi putrezirii, şi noi vom fi schimbaţi” (1 Corinteni 15:51-52). Fratele Branham a spus foarte clar: „Mesajul va fi auzit mai întâi. Acum este timpul umplerii candelelor. Treziţi-vă şi umpleţi-vă candelele…” Aceasta nu este 1Tesaloniceni 4, este Matei 25, „ Iată, vine Mirele; ieşiţi-I în întâmpinare!” Afirmaţii neintenţionate şi incomplete sunt folosite greşit pentru a propaga învăţătura că de la deschiderea peceţilor încoace, Isus a părăsit tronul de îndurare, care s-a transformat deja într-un scaun de judecată, şi se află în procesul coborârii. Ce raţionament tragic şi ce erezie!

Ar mai trebui tratate multe lucruri, dar trebuie să mă opresc aici, făcând următoarea declaraţie: În timpul primilor 14 ani din 1966 încoace, în cadrul mesajului a fost o armonie minunată. În 1979, Satana a încercat să distrugă lucrarea lui Dumnezeu şi să nimicească autoritatea acestei slujbei. De-atunci încolo, au apărut toate învăţăturile greşite şi diversele mişcări. Majoritatea fraţilor de astăzi nici nu ştiu cum a avut loc noul început de acum 40 de ani şi cum au continuat lucrurile după moartea fratelui Branham. El a văzut Mireasa ieşind din cadenţă, dar a văzut-o şi intrând din nou în cadenţa Cuvântului.

Atâta vreme cât predicile au fost lăsate aşa cum erau, nu au fost diviziuni în cadrul mesajului. Rupturile au început doar din anii ’80 încoace, după ce fraţii au adunat citatele, le-au scos din context şi au creat învăţături speciale cu aşteptări care nu se potrivesc cu Sfânta Scriptură. Cuvântul ne duce în ţara făgăduită, răstălmăcirea ne duce într-o ţară pustie. Dacă ne uităm la situaţia de acum, trebuie să recunoaştem că nici o fiinţă umană nu poate rezolva problemele din cadrul mesajului timpului de sfârşit. Acela care le poate rezolva este numai Dumnezeu. Toţi spun că aleşii nu pot fi înşelaţi şi, cu toate acestea, mulţi dintre ei sunt înşelaţi. Înşelăciunea nu vine niciodată dinafară, ci mai degrabă dinăuntru (Fapte 20:30) şi seamănă extraordinar de mult cu originalul. Învăţături speciale sunt numite descoperiri, dar nu sunt confirmate de Cuvântul scris. Din păcate, descoperim că şi în mijlocul nostru se întâmplă ce s-a întâmplat în cadrul denominaţiunilor, care toate fac trimitere la „prorocul”, „prorociţa” sau fondatorul lor. Mărturia lor de credinţă este: „Credem Biblia şi pe prorocul nostru!”

O spun din nou în Numele Domnului Isus Hristos: Poziţia corectă este să respecţi Cuvântul lui Dumnezeu şi să recunoşti că doar el este valabil. Aşa cum fiecare denominaţiune a înţeles greşit şi a răstălmăcit un singur verset din Scriptură care a fost deosebit de important pentru ea şi pe baza căruia şi-au zidit biserica şi denominaţiunea, aşa s-a întâmplat şi în cadrul mesajului timpului de sfârşit cu Apocalipsa, capitolul 10. Fiecare învăţătură greşită din cadrul mesajului acestui ceas a apărut într-un fel sau altul pentru că Apocalipsa 10 a fost înţeleasă greşit, răstălmăcită, scoasă din context sau plasată incorect.

Fratele Branham ne-a introdus din nou în învăţăturile de bază, fundamentale ale Scripturii. Ele sunt în armonie desăvârşită cu tot Cuvântul lui Dumnezeu. Noi nu credem orbeşte, ci cercetăm Scripturile pentru a vedea dacă lucrurile sunt într-adevăr aşa (Fapte 17:11). Noi trebuie să-l aşezăm corect pe fratele Branham ca fiind prorocul făgăduit conform Maleahi 4 şi mesagerul ultimei epoci a bisericii. Amin.

Eu doresc să slujesc Domnului în aşa fel încât toţi cei care fac parte din Biserica Mireasă a lui Isus Hristos, să fie aduşi la unitatea credinţei. Au trecut 40 de ani de când fratele Branham a fost luat în slavă şi noi, acum, aşteptăm o mare schimbare, împreună cu cea mai puternică lucrare a lui Dumnezeu care a avut loc vreodată pe pământ.

Iov este un exemplu biblic pentru noi – el a răbdat toate lucrurile până a primit o măsură dublă din tot ce a avut vreodată. Satana a distrus tot în jurul lui. Chiar şi soţia lui s-a întors împotriva lui şi i-a zis: „Tu rămâi neclintit în neprihănirea ta! Blestemă pe Dumnezeu şi mori!” (2:9). Cei mai apropiaţi prieteni ai lui l-au mustrat şi nu l-au crezut. Dar apoi, a sosit clipa în care Dumnezeu însuşi i-a vorbit lui Iov şi aceasta a schimbat întreaga situaţie. Iov s- a rugat pentru prietenii lui şi a primit de două ori mai mult decât a avut înainte (Iov 42). Această trăire ne este lăsată ca o făgăduinţă în legătură cu ploaia timpurie şi târzie şi de asemenea cu ultima lucrare a lui Dumnezeu înainte de revenirea lui Hristos. În clipa în care Iov a primit răspunsul, tot ce spuseseră doamna Iov şi prietenii lui a fost iertat. Aşa va fi şi în cazul nostru. „Fiţi dar îndelung răbdători, fraţilor, până la venirea Domnului…Aţi auzit vorbindu-se despre răbdarea lui Iov…” (Iacov 5:7).

Al doilea exemplu este cel cu Iosif, care a fost aruncat în groapă de proprii săi fraţi şi care a fost întemniţat pe nedrept din cauza unei femei – acelea au fost văile pe care a trebuit să le străbată înainte de a putea să le dea hrana fraţilor săi în timpul foametei. El nu i-a acuzat niciodată, dimpotrivă, a spus: „Apropiaţi-vă de mine.” Şi ei s- au apropriat. El a zis: „Eu sunt fratele vostru, Iosif, pe care l-aţi vândut ca să fie dus în Egipt. Acum, nu vă întristaţi, şi nu fiţi mâhniţi că m-aţi vândut ca să fiu adus aici, căci ca să vă scap viaţa m-a trimis Dumnezeu înaintea voastră….Aşa că nu voi m-aţi trimes aici, ci Dumnezeu…” (Geneza 45).

Dacă n-am fi avut exemplul lui Iov, n-am fi ştiut niciodată de restituirea în dublă măsură. Dacă n-ar fi fost un Iosif, n-am fi avut un exemplu pentru împărţirea hranei pe timp de foamete. Dacă slujba lui Ioan Botezătorul n-ar fi avut loc, calea Domnului n-ar fi putut fi pregătită. Dacă n-ar fi fost un apostol Pavel, neamurile n-ar fi auzit niciodată Evanghelia. Dacă n-ar fi existat slujba fratelui Branham, n-am avea un mesaj al timpului de sfârşit. Şi unii spun că dacă fratele Frank n-ar fi primit o însărcinare directă, lumea n-ar fi putut afla mesajul. În toate aceste cazuri, noi nu avem de-a face cu slujbe ale unei biserici locale, ci cu slujbe care sunt în legătură directă cu împlinirea planului divin de mântuire.

Eu am scris acestea cu un cuget curat, conform versetului citat la începutul broşurii. Ar fi bine dacă toţi s-ar elibera de orice cursă a diavolului şi n-ar mai fi robi răstălmăcirilor ca să facă voia lui. La fel de sigur cum Duhul Sfânt este Duhul adevărului şi ne conduce în tot adevărul (Ioan 16:13), există şi duhuri înşelătoare în toate învăţăturile eretice care provin de la diavoli (1. Tim. 4:1). A sosit jubileul, se proclamă libertatea pentru toţi (Luca 4:17-21). Oricine se poate întoarce la Domnul şi la Cuvântul Său şi poate intra în posesia făgăduinţei conform voii lui Dumnezeu (Evrei 10:35-38).

Prin harul lui Dumnezeu, îmi voi duce crucea, dar nu şi povara neînţelegerilor şi a răstălmăcirilor, până când voi primi cununa vieţii. Eu trebuie să port ocara lui Hristos, ocara fratelui Branham şi, în special, propria mea ocară, până când ajung în slavă. Nu mi-a fost dat să trăiesc deasupra ocării aşa cum a fost cu majoritatea slujitorilor lui Dumnezeu. Dar asta îmi creşte dorinţa de a sluji poporului lui Dumnezeu cu o propovăduire impecabilă a întregului plan al lui Dumnezeu. Domnul să-mi dăruiască aceasta până în ultima clipă a vieţii mele. Aşa cum a spus Domnul şi Mântuitorul nostru însuşi: „…Eu pentru aceasta M-am născut şi am venit în lume, ca să mărturisesc despre adevăr. Oricine este din adevăr ascultă glasul Meu” (Ioan 18:37). Eu, ca şi orice slujitor adevărat al lui Dumnezeu, pot să spun că „sunt născut din nou din acelaşi Cuvânt şi din acelaşi Duh Sfânt la o nădejde vie pentru a mărturisi despre adevăr.” Eu pot să spun înaintea lui Dumnezeu, aşa cum a făcut-o şi apostolul Ioan, că nicio minciună nu vine din adevăr (1 Ioan 2:21) şi că „…cine cunoaşte pe Dumnezeu, ne ascultă…” (1 Ioan 4:6) şi „Cine este din Dumnezeu, ascultă cuvintele lui Dumnezeu…” (Ioan 8:47). La început a fost Cuvântul — acelaşi Cuvânt este şi acum, la sfârşit. Orice răstălmăcire este o iluzie otrăvită a celui rău, care se prezintă întotdeauna ca fiind îngerul luminii.

Ceea ce Şi-a propus Dumnezeu să facă se va întâmpla cu Biserica Mireasă în întreaga lume: ea va ieşi pregătită pentru a se întâlni cu Mirele, atunci când El vine. Eu cer înaintea lui Dumnezeu fiecare suflet care a fost rânduit înainte de întemeierea lumii pentru a face parte din Biserica Mireasă şi fac un apel la toţi aleşii să iasă din orice rătăcire, să se alinieze Cuvântului lui Dumnezeu şi să intre în unitatea credinţei. Eu declar că nici un om nu mai are dreptul să-i mai ţină robi în diverse tabere în care să fie obligaţi să creadă diverse răstălmăciri, astfel ca ei să fie liberi să creadă doar ce spune Scriptura. Amin! „Şi Duhul şi Mireasa zic: „Vino!” Şi cine aude, să zică: „Vino!”. Şi celui ce îi este sete, să vină; cine vrea, să ia apa vieţii fără plată!…Cel ce adevereşte aceste lucruri, zice: „Da, Eu vin curând.” Amin! Vino, Doamne Isuse!” (Apocalipsa 22:17-21).

Fr. Frank

Content

Oamenii întreabă, Dumnezeu răspunde prin Cuvântul Său 5

Întrebări adresate fratelui Ewald Frank de către fraţi slujitori din diverse ţări 5

Întrebarea nr. 1: Care este poziţia dvs. astăzi referitoare la slujba fratelui Branham? 12

Întrebarea nr.2: Care sunt exact cuvintele însărcinării date lui William Branham? 13

Întrebarea nr. 3: Care este convingerea dvs. cu privire la mesajul timpului de sfârşit? 13

Întrebarea nr. 4: Îl corectaţi pe proroc în anumite puncte? 14

Întrebarea nr. 5: Care este absolutul dvs., Biblia sau mesajul? 15

Întrebarea nr. 6: Învăţaţi diferit faţă de ce învăţa fratele Branham? 15

Întrebarea nr. 7: Credeţi în deschiderea celor şapte peceţi? 17

Întrebarea nr. 8: A fost descoperită şi pecetea a şaptea? 17

Întrebarea nr. 9: Credeţi că Apocalipsa 10:1-7 s-a împlinit? 19

Întrebarea nr. 10: Credeţi că fratele Branham a primit descoperirea celor şapte tunete? 20

Întrebarea nr. 11: De ce a vorbit fratele Branham în repetate rânduri despre „a treia tragere”? 21

Întrebarea nr. 12: De ce s-a referit fratele Branham în repetate rânduri la Apocalipsa 10, versetul 7? 22

Întrebarea nr. 13: „Credeţi în slujba unui al optulea mesager? 24

Întrebarea nr. 14: Credeţi în învăţătura „parousiei/venirii”? 24

Întrebarea nr. 15: Credeţi că Fiul Omului a venit deja conform Luca 21:27? 25

Întrebarea nr. 16: Cum rămâne cu slujba dvs.? Se găseşte ea în Sfânta Scriptură? 26

Întrebarea nr. 17: Predicaţi predicile fratelui Branham? 27

Întrebarea nr. 18: Care este hrana duhovnicească, predicile fratelui Branham sau Biblia? 28

Întrebarea nr. 19: Cine va înfăţişa Biserica ultimelor zile înaintea Domnului? 28

Întrebarea nr. 20: Cum reacţionaţi faţă de cei care vă vorbesc de rău? 29

Întrebarea nr. 21: A propovăduit fratele Branham poligamia? 30

Întrebarea nr. 22: Care este învăţătura dvs. cu privire la căsătorie şi divorţ? 32

Întrebarea nr. 23: Cum rămâne cu familia unui slujitor al lui Dumnezeu? 34

Întrebarea nr. 24: Cum rămâne cu cartea „Cele şapte epoci ale Bisericii?” 36

Întrebarea nr. 25: A fost durata fiecăreia din cele şapte epoci ale Bisericii descoperită fratelui Branham? 38

Întrebarea nr. 26: A prorocit fratele Branham că în 1977 va fi sfârşitul? 38

Întrebarea nr. 27: A văzut fratele Branham un calendar care se încheia cu anul 1977? 38

Întrebarea nr. 28: Este botezul cu Duhul Sfânt acelaşi lucru cu naşterea din nou? 39

Întrebarea nr. 29: Cum rămâne cu viziunea cortului pe care a avut-o el? 40

Întrebarea nr. 30: Se poate ca ceva care a fost arătat într-o vedenie să rămână neîmplinit? 40

Întrebarea nr. 31: Ce comparaţie există între Israel şi Biserică? 43

Întrebarea nr. 32: În ce fază suntem acum conform planului de mântuire? 44

Rezumat 44